Individual entrepreneur Kondratets K.V. ФОП Кондратець К. В.
Хірургічне видалення надкомплектних зубів перед ортодонтичним лікуванням
Вступ. Надкомплектні зуби (гіпердонтія) — патологія розвитку зубощелепної систе­ми, за якої кількість зубів перевищує фізіологічну норму. Поширеність цієї аномалії у загальній популяції становить від 0,1 % до 3,8 %, при цьому верхня щелепа уражається у 90% випадків, переважно у вигляді мезіоденсів фронтального сегмента. Надкомплектні зуби спричиняють серйозні ортодонтичні ускладнення: затримку прорізування або дистопію постійних зубів, формування діастеми, ротацію та скупченість, резорбцію коренів суміжних зубів, а також розвиток фолікулярних кіст. Ці чинники суттєво ускладнюють подальше ортодонтичне лікування та погіршують його клінічний прогноз. Питання оптимального хірургічного протоколу, вибору часу втручання та послідовності міждисциплінарної взаємодії (хірург-ортодонт) залишаються предметом наукової дискусії, що зумовлює актуальність даного дослідження. Мета роботи: клінічно обґрунтувати доцільність хірургічного видалення надкомплектних зубів як обов’язкового етапу передопераційної підготовки перед ортодонтичним лікуванням; систематизувати оптимальні терміни та алгоритми хірургічного втручання на підставі аналізу клінічних випадків і даних сучасної літератури. Матеріали та методи. Дослідження проводили на базі Навчально-наукового інституту стоматології НМУ ім. О. О. Богомольця впродовж 2022–2026 рр. До аналізу включено 48 пацієнтів віком від 8 до 24 років із верифікованим діагнозом «надкомплектні зуби». Розподіл за статтю: чоловіки — 29 осіб (60,4 %), жінки — 19 осіб (39,6 %). Середній вік пацієнтів на момент звернення склав 16,2 ± 2,1 року (з переважанням у межах 14–18 років). Діагностичний комплекс включав стандартний клінічний огляд, ортопантомографію та конусно-променеву комп’ютерну томографію (КПКТ). Останню застосовували для прецизійного визначення локалізації, осьового нахилу та топографо-анатомічних взаємовідносин надкомплектних зубів із коренями суміжних зубів та повітроносними пазухами. Хірургічне видалення здійснювали за стандартизованим протоколом: вибір оперативного доступу (піднебінний, вестибулярний або комбінований) базувався на даних КПКТ. У 14 випадках (29,2 %) застосовували п’єзохірургічну методику. Пацієнти були розподілені на дві групи: Група А (n = 31) — хірургічне втручання у періоді змінного прикусу (8–16 років); Група Б (n = 17) — втручання у періоді сформованого постійного прикусу (16–24 роки). Ортодонтичне лікування розпочинали через 3–6 місяців після епітелізації рани та стабілізації кісткової тканини. Термін динамічного спостереження становив 12–30 місяців. Статистичну обробку результатів проводили за допомогою пакету IBM SPSS Statistics v.26 із застосуванням критерію Манна–Уїтні та точного критерію Фішера (p < 0,05). Результати. За даними КПКТ-обстеження, у 38 пацієнтів (79,2 %) виявлено пооди­нокі надкомплектні зуби, у 10 (20,8 %) — множинні. За локалізацією переважало піднебінне розташування — 31 випадок (64,6 %), вестибулярне зафіксовано у 12 (25,0 %), серединне (інтраальвеолярне) — у 5 (10,4 %). Найбільш поширеною морфологічною формою був мезіоденс — 34 пацієнти (70,8 %). Порівняльний аналіз груп продемонстрував переваги раннього втручання: Спонтанне прорізування ретенованого центрального різця у групі А відбулося у 77,4 % випадків (n = 24) протягом 6–12 місяців після видалення перешкоди. У групі Б цей показник був достовірно нижчим — 29,4 % (n = 5), що свідчить про виражену втрату потенціалу спонтанної ерупції з віком (p < 0,001). Пацієнтам групи Б у 64,7 % випадків (n = 11) знадобилося додаткове хірургічне оголення коронки та ортодонтичне витягнення. Тривалість активної фази ортодонтичного лікування у групі А була на 25,2 % меншою, ніж у групі Б (18,4 ± 2,3 міс. проти 24,6 ± 3,1 міс. відповідно; p = 0,003). Частота ускладнень (неповне прорізування, вісьові дистопії, резорбція коренів) у групі А склала 9,7 %, тоді як у групі Б — 35,3 % (p = 0,021). Інтраопераційних ускладнень у групі А не зафіксовано. У групі Б в одному випадку виявлено резорбцію кореня суміжного зуба. Використання п’єзохірургічного протоколу дозволило мінімізувати післяопераційний набряк та скоротити термін загоєння рани в середньому на 3,2 доби. Висновки Хірургічне видалення надкомплектних зубів є фундаментальним етапом перед­операційної підготовки, що створює оптимальні умови для фізіологічного прорізування постійних зубів та запобігає розвитку тяжких зубощелепних аномалій. Оптимальним терміном втручання є період змінного прикусу (8–16 років). Рання екстракція забезпечує спонтанну ерупцію ретенованих зубів у 77,4 % випадків та дозволяє скоротити термін активного ортодонтичного лікування в середньому на 6,2 місяця порівняно з пацієнтами зрілої вікової групи. Конусно-променева комп’ютерна томографія (КПКТ) є обов’язковим стандартом діагностики, що дозволяє прецизійно верифікувати топографію надкомплектного зуба, обрати малотравматичний хірургічний доступ та мінімізувати ризик ятрогенного пошкодження суміжних структур. Пацієнти з пізньою діагностикою (сформований постійний прикус) потребують складного міждисциплінарного протоколу, що включає хірургічне оголення коронки та примусове ортодонтичне витягнення, що суттєво подовжує терміни реабілітації. Тісна взаємодія між хірургом-стоматологом та ортодонтом на всіх етапах лікування є критичним фактором для досягнення стабільного функціонального та естетичного результату.
Авторське право (c) 2026 Стоматологія. Медицина. Реабілітація https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
Видалення ретинованих третіх молярів перед ортодонтичним лікуванням
Вступ. Ретенція третіх молярів — одна з найпоширеніших аномалій прорізування в клінічній стоматології. Затримані треті моляри (зуби «мудрості») реєструються, за різними даними, у 20–25% загальної популяції та є найчастішою причиною звернення до хірурга-стоматолога або щелепно-лицевого хірурга серед усіх форм зубної ретенції, тоді як ретенція інших зубів реєструється значно рідше — у 0,1–0,6% пацієнтів ортодонтичного прийому. Ретинований зуб «мудрості» може призвести до серйозних ускладнень: розвитку перикороніту з можливим формуванням абсцесів або флегмон, утворення фолікулярних кіст та онтогенних пухлин, резорбції коренів суміжних зубів, порушення оклюзійних співвідношень і скупченості зубів. Присутність ретинованого третього моляра ускладнює ортодонтичне планування, обмежує можливості переміщення суміжних зубів і збільшує ризик рецидиву після завершення лікування. Питання вибору оптимального хірургічного протоколу, термінів і обсягу видалення зубів «мудрості», а також координації дій між хірургом і ортодонтом залишаються дискусійними, що визначає актуальність цього дослідження. Мета — обґрунтувати клінічну доцільність видалення ретинованих третіх молярів як обов’язкового підготовчого етапу перед ортодонтичним лікуванням, а також визначити оптимальні терміни й тактику хірургічного втручання на підставі аналізу клінічних випадків і даних літератури. Матеріали та методи. Дослідження проводилося на базі Навчально-наукового інституту стоматології НМУ ім. О. О. Богомольця впродовж 2022–2026 рр. До аналізу включено 52 пацієнти віком 13–27 років із верифікованим діагнозом «ретенція третього моляра». Пацієнтів чоловічої статі — 23 (44,2 %), жіночої — 29 (55,8 %). Середній вік пацієнтів на момент звернення становив 17,6 ± 3,9 року. Усім пацієнтам виконувався стандартний клінічний огляд, ортопантомографія та конусно-променева комп’ютерна томографія (КПКТ) для точного визначення локалізації, кута нахилу, глибини залягання та просторових взаємовідносин ретинованого зуба із суміжними анатомічними структурами (нижньощелепний канал, дно верхньощелепної пазухи, корені суміжних зубів). За ступенем прорізування пацієнти розподілилися таким чином: повна ретенція (зуб клінічно не визначається) — у 34 пацієнтів (65,4 %), часткова ретенція (зуб частково прорізався крізь слизову оболонку) — у 18 (34,6 %). Повна ретенція переважала у пацієнтів молодшого віку (13–17 років), тоді як часткова ретенція частіше спостерігалася у пацієнтів старшої вікової групи (18–27 років). Незалежно від ступеня ретенції, в усіх випадках було прийнято рішення про видалення з огляду на наявні або прогнозовані ортодонтичні показання. Видалення здійснювалося за стандартизованим протоколом із застосуванням трансальвеолярного або коронарного доступу залежно від даних КПКТ. Усім пацієнтам проводилось одночасне видалення всіх наявних зубів «мудрості» (від одного до чотирьох зубів) в умовах загального знеболення або розширеної місцевої анестезії, що дозволило уникнути повторних операційних втручань та скоротити загальний реабілітаційний період. У 16 випадках (30,8 %) застосовувалась одонтотомія для мінімізації операційної травми. У 11 випадках використовувалось п’єзохірургічне обладнання для роботи поблизу нижньощелепного каналу. Пацієнти були розподілені на дві групи: група А (n = 30) — видалення до початку активної ортодонтичної фази, група Б (n = 22) — видалення після початку або під час ортодонтичного лікування. Ортодонтичне лікування в групі А розпочиналось через 4–8 тижнів після операції. Термін спостереження — від 14 до 32 місяців. Статистична обробка результатів проводилася за допомогою програмного пакета SPSS v.26 із застосуванням критерію Манна–Уітні та точного критерію Фішера. Відмінності вважалися статистично значущими при p < 0,05. Результати. За даними КПКТ-обстеження, у всіх 52 пацієнтів підтверджено ретенцію третього моляра. Мезіальний нахил ретинованого зуба зафіксовано у 31 випадку (59,6 %), вертикальна ретенція — у 12 (23,1 %), горизонтальна — у 9 (17,3%). Тісний контакт коренів третього моляра з нижньощелепним каналом визначено у 18 пацієнтів (34,6 %). Повна ретенція зареєстрована у 34 пацієнтів (65,4 %), часткова — у 18 (34,6 %). Встановлено статистично значущий зворотний зв’язок між ступенем ретенції та віком пацієнта: у групі 18–27 років частка часткової ретенції становила 55,6 %, тоді як у групі 13–17 років спостерігалася виключно повна ретенція. Попри відмінності у ступені прорізування, клінічна тактика в усіх випадках була однаковою — видалення, оскільки як повністю, так і частково ретиновані треті моляри створювали ортодонтичні показання та ризик ускладнень незалежно від їхнього положення. У групі А стабілізація оклюзії та відсутність рецидиву скупченості в ділянці видаленого зуба спостерігалась у 26 з 30 пацієнтів (86,7 %) протягом 12 місяців після завершення ортодонтичного лікування. У групі Б цей показник становив 13 з 22 (59,1 %), що є статистично значущою різницею (p = 0,024). Резорбція кореня суміжного другого моляра виявлена у 3 пацієнтів групи Б (13,6 %) проти 1 пацієнта групи А (3,3 %; p = 0,031). Тривалість активної фази ортодонтичного лікування в групі А становила в середньому 19,8 ± 2,6 місяця, тоді як у групі Б — 25,3 ± 3,4 місяця (p = 0,001). Частота ускладнень (парестезія нижнього альвеолярного нерва, альвеоліт, порушення осі суміжних зубів) у групі А — 10,0 %, у групі Б — 27,3 % (p = 0,018). Застосування п’єзохірургічного обладнання при роботі поблизу нижньощелепного каналу знизило частоту транзиторної парестезії з 15,9 % (у пацієнтів без п’єзотома) до 0 % (p = 0,042). Одонтотомія достовірно скоротила тривалість операції та зменшила обсяг резекції кісткової тканини (p = 0,016). Жодного випадку постійної парестезії або пошкодження нижньощелепного каналу зафіксовано не було. Висновки. Видалення ретинованих третіх молярів є необхідним підготовчим етапом перед ортодонтичним лікуванням, що забезпечує стабільність оклюзії та знижує ризик ускладнень. Одночасне видалення всіх зубів «мудрості» в одному операційному сеансі є оптимальною тактикою, що скорочує загальний реабілітаційний період і спрощує планування ортодонтичного лікування. Ступінь ретенції (повна або часткова) залежить від ступеня прорізування зуба та розташування зачатка третього моляра, однак не є визначальним чинником при прийнятті рішення про видалення: обидві форми однаковою мірою потребують хірургічного втручання за наявності ортодонтичних показань. Оптимальним є превентивне видалення до початку активної ортодонтичної фази, яке забезпечує довготривалу стабільність результату у 86,7% пацієнтів та скорочує тривалість ортодонтичного лікування в середньому на 5,5 місяця порівняно з пізнім видаленням. КПКТ є обов’язковим діагностичним методом для оцінки топографії ретинованого третього моляра, ступеня ризику пошкодження суміжних структур і планування хірургічного доступу. Застосування п’єзохірургічного обладнання та одонтотомії суттєво знижує ризик неврологічних ускладнень і операційної травми при видаленні ретинованих третіх молярів із тісними анатомічними взаємовідносинами. Мультидисциплінарна взаємодія між щелепно-лицевим хірургом та ортодонтом на всіх етапах — від діагностики до ретенційного спостереження — є ключовою умовою досягнення прогнозованого та стабільного результату лікування.
Застосування часткових знімних пластинкових протезів з металевим базисом у пацієнтів з частковими дефектами зубних рядів, що ускладнені зубощелепними деформаціями
Анотація. У представленій роботі розглянуто можливість застосування часткових знімних пластинкових протезів із металевим базисом для ортопедичної реабілітації пацієнтів із частковою вторинною адентією та вторинними зубощелепними деформаціями. Проаналізовано переваги конструкцій для підвищення точності та стабільності у складних клінічних умовах. Вступ. Поширеність часткової втрати зубів серед дорослого населення залишається високою і становить приблизно 70%. Несвоєчасне відновлення цілісності зубного ряду призводить до розвитку вторинних зубощелепних деформацій. У подальшому протезування таких пацієнтів потребує тривалої попередньої підготовки та значних клінічних ресурсів. Для підвищення ефективності лікування цієї категорії осіб нами було застосовано часткові знімні пластинкові протези з металевим базисом. Такі конструкції характеризуються високою точністю прилягання до тканин протезного ложа, механічною міцністю і стабільністю, що дозволяє оптимізувати процес відновлення за наявності оклюзійних порушень. Актуальність. Сучасна ортопедична стоматологія володіє широким арсеналом методів як профілактики основних стоматологічних захворювань, так і їх лікування. Незважаючи на це, дефекти зубних рядів і до сьогодні залишаються поширеним явищем серед пацієнтів, які звертаються за допомогою до стоматолога-ортопеда. Результатом порушення цілісності зубного ряду є розвиток складного комплексу змін морфологічного, функціонального та естетичного характеру. Це спричиняє значні складнощі на етапах діагностики та лікування цієї категорії пацієнтів. Застосування в таких випадках знімних протезів з металевими базисами, виготовлених із залученням цифрових технологій (CAD/CAM, SLM, 3D-друк), забезпечує високу точність конструкції. Як наслідок, такі каркаси мають оптимальну адаптацію до тканин протезного ложа вже під час першої клінічної примірки. Мета роботи: підвищення ефективності ортопедичної реабілітації пацієнтів із дефектами зубних рядів, ускладненими зубощелепними деформаціями, шляхом обґрунтування та впровадження часткових знімних пластинкових протезів із металевим базисом. Матеріали та методи. Об’єктом дослідження були пацієнти з частковою втратою зубів та вторинними зубощелепними деформаціями. Комплексне стоматологічне обстеження пацієнтів проводили за загальноприйнятою методикою. Для класифікації дефектів зубних рядів застосовували систематизацію за Кенеді, а також враховували величину дефектів (малі, середні та великі). Діагностику зубощелепних деформацій здійснювали за класифікацією професора С. І. Дорошенко. Серед додаткових методів дослідження використовували: оклюзіографію, аналіз діагностичних моделей у паралелометрі, оглядову рентгенографію (ортопантомографію) щелеп, комп’ютерну томографію (КПКТ) щелеп і скронево-нижньощелепного суглобу. Результати. На підставі ретельного аналізу форми зубних рядів, оцінки зміщення зубів у трьох площинах (сагітальній, трансверзальній та вертикальній), а також визначення ступеня порушення оклюзійних контактів, було сформовано індивідуальні плани лікування. Останні передбачали необхідність спеціальної підготовки порожнини рота (терапевтичної, хірургічної, ортодонтичної) з урахуванням клінічної ситуації, готовності пацієнтів до запропонованого об’єму втручань, або можливість проведення протезування без попередньої підготовки. Серед пацієнтів, які звернулися за допомогою з приводу заміщення часткових дефектів зубних рядів знімними протезами, було сформовано дві клінічні групи. До першої клінічної групи увійшли 33 пацієнти без вторинних зубощелепних деформацій, які мали показання та надали згоду на протезування частковими знімними протезами з металевим базисом. Гендерний склад цієї групи був наступним: жінки склали 75,8 % (25 осіб), чоловіки — 24,2 % (8 осіб). До другої клінічної групи увійшов 51 пацієнт із частковими дефектами зубних рядів, обтяженими вторинними зубощелепними деформаціями. Статевий склад цієї групи: жінки — 76,5 % (39 осіб), чоловіки — 23,5 % (12 осіб). За результатами комплексного обстеження другу групу було розподілено на дві підгрупи: Перша підгрупа (n = 39; 76,5 % від складу групи): включала 30 жінок (76,9 %) та 9 чоловіків (23,1 %). Пацієнти цієї підгрупи потребували обов’язкової попередньої комплексної підготовки перед протезуванням частковими знімними протезами з металевим базисом. Друга підгрупа (n = 12; 23,5 % від складу групи): складалася з 9 жінок (75,0 %) та 3 чоловіків (25,0 %). Пацієнтам цієї підгрупи попередню підготовку не проводили, оскільки за результатами клініко-рентгенологічного обстеження ступінь деформації дозволяв розпочати ортопедичне лікування безпосередньо. Під час планування лікування пацієнтів, яким не проводили попередню спеціальну підготовку, враховували фізико-механічні властивості базисних матеріалів та конкретну клінічну ситуацію. У пацієнтів другої підгрупи другої клінічної групи включені дефекти виявляли у 75,0 % випадків, кінцеві — у 25,0 %. За величиною дефекти розподілилися таким чином: малі склали 66,7 %, середні — 33,3 %. За класифікацією С. І. Дорошенко, у пацієнтів цієї підгрупи діагностовано вертикальну форму деформації (50,0 %), горизонтальну (33,3 %) та комбіновану (16,7 %). З огляду на ці дані, для ортопедичної реабілітації було обрано часткові знімні пластинкові протези з металевим базисом. Обов’язковим етапом лікування було проведення паралелометрії для визначення оптимального шляху введення та виведення протеза. Це дозволило запобігти труднощам під час накладання готової конструкції, зумовленим наявністю зубощелепних деформацій. Часткові знімні протези з металевим базисом мають низку переваг перед акриловими аналогами. Використання металевих сплавів забезпечує підвищену міцність та стійкість конструкції до деформацій під час експлуатації, що особливо важливо при складній траєкторії введення протеза. Застосування цього виду протезування дозволяє повноцінно відновити функції відкушування та жування, скоротити терміни лікування і запобігти подальшому прогресуванню деформацій зубних рядів. Висновки. Застосування часткових знімних пластинкових протезів із металевим базисом у пацієнтів із частковими дефектами зубних рядів, обтяженими зубощелепними деформаціями, дозволяє повною мірою реалізувати позитивні властивості такої конструкції. Використання металевого базису забезпечує високу точність прилягання, механічну стабільність та зносостійкість протезів, що є ключовим фактором для успішної ортопедичної реабілітації та запобігання подальшому прогресуванню вторинних деформацій.
Вплив положення язика на формування дистального положення нижньої щелепи
Актуальність. Дистальний прикус є однією з найпоширеніших аномалій оклюзії у дітей та підлітків сучасності. Серед етіологічних чинників важливу роль відіграють міофункціональні порушення, зокрема атипове положення язика у стані спокою та під час ковтання. Вступ. Язик — потужний м’язовий орган, що чинить значний вплив на стан зубних рядів та альвеолярних відростків. Він бере участь у ковтанні (близько 2000 разів на добу), у формуванні вимови, визначає смак і температуру їжі, а також забезпечує умови для формування ортогнатичного прикусу. Тиск язика на кожний зуб може сягати 500 г. При правильному розташуванні у стані спокою і під час ковтання (спинка притиснута до піднебіння, кінчик — за центральними різцями верхньої щелепи) він формує фізіологічне склепіння піднебіння і правильний прикус. Мета роботи: встановити взаємозв’язок між атиповим положенням язика та розвитком вторинних зубощелепних деформацій, зокрема формуванням дистальної оклюзії. Матеріали і методи. Для даного дослідження проводили лікування 23 дітей у періоді раннього змінного прикусу (віком 6–9 років) із різними видами зубощелепних деформацій та міофункціональних порушень, зокрема атиповим положенням язика. Пацієнти були поділені на три групи: I група (9 дітей) — пацієнти з ротовим типом дихання. Характеризувалися V-подібною звуженою верхньою щелепою, готичним піднебінням, низьким положенням язика, дистальною оклюзією, відкритим прикусом та гіпотонусом колового м’яза рота. Лікування проводили за допомогою незнімних апаратів для швидкого піднебінного розширення. Пацієнтів скеровано до суміжних спеціалістів: отоларинголога та логопеда. II група (11 дітей) — пацієнти з інфантильним типом ковтання. Спостерігалися: протрузія різців обох щелеп, дистальна оклюзія, відкритий прикус, прокладання язика між зубними рядами, гіпертонус колового м’яза рота та м’язів підборіддя. Терапію здійснювали за допомогою міофункціональних апаратів (преортодонтичних трейнерів та FroggyMouth). Пацієнтів направлено до міологопеда. III група (3 дітей) — пацієнти з анкілоглосією (короткою вуздечкою язика). Пацієнтів скеровано до стоматолога-хірурга для проведення френулотомії та до логопеда для корекції положення язика і звуковимови. За показаннями використовували знімні ортодонтичні апарати з гвинтом для розширення зубних рядів. Результати. У пацієнтів усіх трьох клінічних груп з атиповим (нефізіологічним) положенням язика було діагностовано: скупченість зубів, дефіцит місця для постійних зубів, протрузію фронтальної групи зубів, звуження та деформацію верхньої щелепи, а також дистальне положення нижньої щелепи. Окрім морфологічних змін, спостерігалися: множинне каріозне ураження зубів, інтенсивне накопичення зубних відкладень, порушення міофункціональної рівноваги щелепно-лицевої ділянки, дефекти звуковимови та ознаки хронічної гіпоксії організму (внаслідок порушення носового дихання). Висновок. Фізіологічне положення язика на піднебінні забезпечує формування верхнього зубного ряду у формі напівеліпса. Це підтримує міодинамічну рівновагу між тиском м’язів язика зсередини та опором м’язів губ і щік ззовні, що є необхідною умовою для створення достатнього простору для постійних зубів. Коректне функціонування язика сприяє формуванню гармонійних зубних дуг, ортогнатичного прикусу, а також правильному розвитку кісткового та м’язового скелета обличчя. Це, у свою чергу, покращує естетичні параметри профілю, якість звуковимови та загальне самопочуття пацієнта.
Частота адентії третіх молярів у осіб молодого віку, народжених на початку XXI століття
Актуальність. У сучасній антропології та стоматології третi моляри розглядаються як лабільні елементи зубного ряду, що зазнають поступової еволюційної редукції. За даними сучасних досліджень, спостерігається тенденція до зростання частоти агенезії (відсутності зачатків) третіх молярів у представників молодого покоління, зокрема у осіб, народжених на початку XXI століття. У процесі філогенетичного розвитку людини відбувається зменшення розмірів щелеп та зміна характеру харчування, що супроводжується зниженням функціонального навантаження на зубощелепний апарат. Унаслідок цього третi моляри поступово втрачають своє значення, що проявляється у високій частоті їх ретенції, дистопії або повної вродженої відсутності. Багато дослідників розглядають адентію третіх молярів як один із маркерів редукційної трансформації зубощелепної системи людини, що відображає сучасні тенденції морфологічної адаптації лицевого скелета. Мета роботи: визначити поширеність адентії третіх молярів у осіб, народжених після 2000 року, та проаналізувати цей феномен у контексті сучасних тенденцій розвитку зубощелепної системи. Матеріали і методи. Для досягнення поставленої мети було проаналізовано 50 ортопантомограм (ОПТГ) пацієнтів віком від 12 до 23 років із різними зубощелепними аномаліями та деформаціями. Вибір вікової групи зумовлений періодом, коли зачатки третіх молярів уже візуалізуються на рентгенограмах, що дозволяє достовірно підтвердити їх наявність або агенезію. Обстеження проводили за загальноприйнятою методикою, а отримані дані вносили до спеціально розроблених реєстраційних карт. Предметом дослідження була наявність або вроджена відсутність (агенезія) зубів мудрості у пацієнтів, народжених після 2000 року. Аналіз проводили з метою виявлення ознак філогенетичної редукції елементів зубощелепної системи у представників сучасного покоління. Результати. Серед 50 обстежених пацієнтів, які звернулися за ортодонтичною допомогою, агенезію (адентію) третіх молярів виявлено у 27 осіб (54,0 %). Розподіл за кількістю та локалізацією відсутніх зачатків був таким: Однобічна агенезія (відсутність одного зуба) спостерігалася у 13 осіб (48,1 % від групи з адентією), із превалюванням у осіб жіночої статі (8 пацієнток проти 5 чоловіків). Відсутність зачатків лише на верхній щелепі зафіксована у 5 осіб (18,5 %). Відсутність зачатків лише на нижній щелепі виявлена у 4 осіб (14,8 %). Повна адентія всіх чотирьох третіх молярів спостерігалася у 3 пацієнтів (11,1 %). Поєднана адентія (третіх молярів разом із латеральними різцями або премолярами) виявлена у 2 осіб (7,4 %). Серед 23 пацієнтів із наявними зачатками третіх молярів, лише у 9 осіб (39,1 %) було діагностовано сприятливі анатомічні умови для їх фізіологічного прорізування. У решти 14 осіб (60,9 %) виявлено ознаки дистопії зачатків різного ступеня вираженості, що вказує на дефіцит місця в зубній дузі та ризик подальшої ретенції. Висновки. У сучасній популяції агенезія третіх молярів розглядається не лише як варіант індивідуальної норми, а й як діагностичний маркер еволюційної трансформації зубощелепної системи. Висока частота виявленої адентії (54,0 %) підтверджує гіпотезу про активну філогенетичну редукцію цих сегментів зубного ряду у осіб, народжених на початку XXI століття. Вивчення поширеності даної аномалії має значне клінічне значення для ортодонтії, оскільки наявність або відсутність зачатків третіх молярів безпосередньо впливає на планування лікування, стабільність отриманих результатів (профілактику рецидивів скупченості) та формування фізіологічних оклюзійних взаємовідношень. Моніторинг цих тенденцій є необхідним для вдосконалення алгоритмів діагно­стики та розробки персоніфікованих стратегій ортодонтичної реабілітації.
Удосконалення діагностики вторинних зубощелепних деформацій при плануванні лікування
Вступ. У роботі проаналізовано науково-практичну цінність класифікації вторинних зубощелепних деформацій, розробленої С. І. Дорошенко та доопрацьованої під її керівництвом співробітниками кафедри. Зазначено, що застосування даної класифікації в оновленому вигляді дозволяє підвищити точність діагностики та ефективність ортопедичного лікування пацієнтів із вторинними зубощелепними деформаціями (ВЗЩД). ВЗЩД є одним із найскладніших наслідків втрати зубів, що супроводжуються морфологічними змінами оклюзійної площини, перебудовою кісткової тканини та порушенням функції скронево-нижньощелепного суглоба (СНЩС). Клінічні спостереження показують, що будь-яка зубощелепна деформація є складним комплексом взаємопов’язаних порушень, які проявляються різноманіттям клінічних форм. Саме ця поліморфність ВЗЩД зумовлює необхідність науково обґрунтованого підходу до їх систематизації під час проведення діагностичних заходів. Вибір тактики лікування та обсягу підготовки — від ортодонтичної корекції до радикального видалення зубів — залежить від точності оцінки клінічної ситуації. Отже, різні клінічні форми деформацій потребують диференційованого підходу до їх усунення як на етапі підготовки до протезування, так і в період подальшої реабілітації. Науковцями були запропоновані різні класифікації, що відображають певні характеристики ВЗЩД. Проте жодна з найбільш відомих систем не дає цілісної оцінки стану зубощелепного апарату при даній патології. Професоркою С. І. Дорошенко ще у 1991 році було представлено класифікацію ВЗЩД, яка враховувала наявність деформацій у трьох взаємоперпендикулярних площинах, відображала їхню форму, етіологію, патогенез, а також характер і ступінь патологічних змін. Попри ґрунтовність класифікації С. І. Дорошенко, сучасні клінічні можливості — зокрема впровадження конусно-променевої комп’ютерної томографії (КПКТ) та методів цифрової діагностики — вимагають більшої деталізації та адаптації існуючих підходів. Саме це стало підґрунтям для проведення нашого дослідження, спрямованого на вдосконалення діагностичного протоколу. Мета дослідження: удосконалення діагностичного аналізу клінічної ситуації при плануванні лікування пацієнтів із вторинними зубощелепними деформаціями шляхом застосування та деталізації класифікаційної схеми ВЗЩД професора С. І. Дорошенко. Матеріали та методи. Для вивчення розповсюдженості ВЗЩД та визначення характерних для них порушень зубощелепного апарату було проведено обстеження пацієнтів віком від 18 до 60 років, які звернулися по допомогу, а також студентів 3–5 курсів стоматологічного факультету. Дослідження виконувалося на базі кафедри ортопедичної стоматології і ортодонтії ПВНЗ «Київський медичний університет». Для збору та аналізу даних використовували розроблену нами карту стоматологічного обстеження, в основу якої покладено класифікаційну схему ВЗЩД С. І. Дорошенко (1991). Запропоновані нами доповнення до карти дозволили отримати вичерпну характеристику клінічної ситуації кожного пацієнта, враховуючи сучасні діагностичні критерії. Загалом було обстежено 367 осіб (183 чоловіки — 49,86 % та 184 жінки — 50,14 %) віком від 18 до 60 років. Розподіл за віковими групами був таким: до першої групи (18–24 роки) увійшли 123 особи, серед яких чоловіки склали 52,03 % (n = 64), жінки — 47,97 % (n = 59); другу групу (25–44 роки) сформували 130 пацієнтів, із них 48,46 % чоловіків (n = 63) та 51,54 % жінок (n = 67); третя група (45–60 років) включала 114 осіб, де частка чоловіків становила 49,12 % (n = 56), а жінок — 50,88 % (n = 58). Таким чином, сформовані групи були репрезентативними та збалансованими за статево-віковими характеристиками, що дозволило об’єктивно оцінити поширеність вторинних зубощелепних деформацій у різних вікових категоріях. Для поглибленого клініко-лабораторного обстеження та подальшого лікування було відібрано 70 осіб із ВЗЩД віком 18–60 років (39 жінок — 55,71 % та 31 чоловіків — 44,29 %). Розподіл пацієнтів за віковими групами був таким: 18–25 років — 21 особа (30,00 %), з них 10 чоловіків та 11 жінок; 26–45 років — 32 особи (45,71 %), з них 13 чоловіків та 19 жінок; 46–60 років — 17 осіб (24,29 %), з них 8 чоловіків та 9 жінок. Особливу увагу приділяли ретельному аналізу анамнестичних даних для виявлення факторів, що зумовлюють розвиток та ускладнюють клінічну картину ВЗЩД. Для кожного пацієнта заповнювали карту стоматологічного обстеження, яка включала: паспортні дані та скарги; аналіз оклюзії та виду прикусу; оцінку дефектів зубів і зубних рядів (із розрахунком ІРОПЗ); визначення положення середньої міжрізцевої лінії та висоти прикусу. Також проводили оцінку якості раніше виконаних реставрацій (стан пломб та ортопедичних конструкцій), уточнювали терміни й причини втрати зубів, оцінювали стан жувальних м’язів і СНЩС. На основі цих даних визначали форму, вид та ступінь вираженості вторинних деформацій. Результати. Запропонована схема-класифікація дозволяє систематизувати вторинні зубощелепні деформації у трьох площинах (горизонтальній — сагітальний та трансверзальний напрямки, та вертикальній), а також диференціювати їх залежно від ступеня залучення ланок зубощелепного апарату. У класифікації виділено такі основні форми ВЗЩД: I — зубна (дентальна): патологічні зміни стосуються лише окремих зубів; II — зубоальвеолярна (дентоальвеолярна): у процес залучено альвеолярний відросток щелепи; III — щелепна (гнатична): характеризується порушенням міжщелепних співвідношень або вираженою зміною форми альвеолярної частини щелеп. Класифікація відображає етіологію та патогенез ВЗЩД, враховуючи наявність супутніх станів: пародонтопатій, патологічної стертості, розладів СНЩС та вихідного виду прикусу (фізіологічний чи патологічний). Ключовим діагностичним критерієм є стан висоти оклюзії (міжальвеолярної висоти), яка може бути збереженою, зниженою або нефіксованою. Це дозволяє провести чітку диференціацію між справжніми та хибними формами деформацій. Крім того, враховується характер порушення оклюзії (локалізований або генералізований), що визначає обсяг майбутнього протетичного лікування. Зазначена схема-класифікація була доповнена професором С. І. Дорошенко з метою деталізації характеру основних змін, зокрема введено уточнення ступенів вираженості для зубних та зубоальвеолярних форм. Доопрацьована схема-класифікація ВЗЩД (за С. І. Дорошенко) Класифікація систематизує деформації за морфологічними ознаками та ступенем важкості: I. Зубна (дентальна) форма — зміни в межах окремих зубів: 1-й ступінь: зміщення зуба в межах ⅓ висоти коронки (зуба-антагоніста або сусіднього зуба); 2-й ступінь: зміщення від ⅓ до ½ висоти коронки; 3-й ступінь: зміщення понад ½ висоти коронки зуба. II. Зубоальвеолярна (дентоальвеолярна) форма — залучення альвеолярного відростка: 1-й ступінь: вертикальне або горизонтальне переміщення зуба разом із гіпертрофією чи атрофією альвеолярного краю в межах ⅓ його висоти; 2-й ступінь: переміщення в межах від ⅓ до ½ висоти альвеолярної частини; 3-й ступінь: виражене переміщення, що перевищує ½ висоти альвеолярного відростка. III. Щелепна (гнатична) форма: Характеризується зміною форми щелепної кістки або порушенням міжщелепних співвідношень у трьох площинах (сагітальній, трансверзальній, вертикальній). Додаткові діагностичні критерії: За характером поширення: локалізовані (в межах однієї групи зубів) або генералізовані деформації. За станом оклюзійної висоти: збережена, знижена (фіксована) або нефіксована висота оклюзії. За етіопатогенетичними факторами: на тлі захворювань пародонта, патологічної стертості, вроджених аномалій або функціональних розладів СНЩС. Висновки. Класифікація С. І. Дорошенко залишається найбільш адаптованим інструментом для клінічного використання в Україні. Вона забезпечує комплексний аналіз патології, враховуючи фонові чинники: тип прикусу, стан оклюзії та наявність супутніх патологічних процесів у зубощелепному апараті. Схема демонструє тісний взаємозв’язок морфологічних змін із функціональним станом усієї зубощелепної системи. Використання цієї класифікації дозволяє чітко визначити обсяг і послідовність необхідної підготовки до ортопедичної реабілітації, а також сприяє ефективній комунікації між суміжними спеціалістами на всіх етапах лікування. Внесені зміни щодо конкретизації характеру деформацій (ступінь вертикального подовження, довжина переміщення, ступінь нахилу чи ротації зубів у горизонтальній площині) створюють підґрунтя для розробки алгоритмів цифрової діагностики. Це, своєю чергою, дозволяє автоматизувати та спростити планування комплексної реабілітації пацієнтів із вторинними зубощелепними деформаціями.
Взаємозв’язок та вплив ретинованих зубів на формування патологічного прикусу
Вступ. Ретенція зубів вважається важливим етіологічним фактором у формуванні патологій прикусу та однією з найпоширеніших аномалій прорізування в клінічній стоматології. У процесі розвитку зубощелепної системи виникають морфофункціональні зміни, які й визначають взаємозв’язок між ретенцією та формуванням патологічного прикусу. Своєчасна діагностика та комплексне лікування ретенції сприяють стабілізації функціонального статусу пацієнта та запобігають розвитку порушень оклюзії. Мета — комплексний аналіз впливу ретинованих зубів на формування патологій прикусу, дослідження патогенезу порушень оклюзії внаслідок ретенції, вивчення порушень функціонального стану та обґрунтування сучасних методів діагностики і лікування ортодонтичних пацієнтів із ретенцією завдяки комбінації хірургічних та ортодонтичних методів. Матеріали та методи. Проведено аналіз сучасних наукових статей та клінічних досліджень, присвячених темі взаємозв’язку ретинованих зубів і формування патологічного прикусу. Використано дані наукових видань з ортодонтії та хірургічної стоматології, а також результати досліджень, індексованих у міжнародних наукометричних базах (PubMed, Scopus). Проведено порівняльний аналіз клінічних підходів щодо діагностики та лікування пацієнтів із ретинованими зубами, включаючи ортодонтичні та хірургічні методи. Оцінено вплив ретенції на формування оклюзійних порушень з урахуванням віку пацієнтів, локалізації ретинованих зубів та ступеня їх дистопії. Результати. Провідним етіопатогенетичним фактором у розвитку патологічного прикусу у зв’язку з ретенцією є відсутність направляючої ролі ретинованого зуба. Наприклад, при ретенції верхніх ікол порушується послідовність прорізування та просторова орієнтація сусідніх зубів, внаслідок чого відбувається їх ротація, нахил осі або зміщення відносно зубної дуги. Зменшення довжини зубної дуги, формування скупченості, порушення оклюзійних контактів, естетичні дефекти та асиметрія обличчя є наслідками відсутності ретинованого зуба в зубному ряді. Дефіцит місця може виступати як наслідком, так і етіологічним фактором виникнення ретенції. Ретенція зубів також впливає на процеси росту і ремоделювання альвеолярного відростка. Внаслідок затримки прорізування зубів зменшується функціональне навантаження на кісткову тканину в зоні ретинованого зуба, що призводить до гіпоплазії альвеолярного відростка, зниження його висоти та деформації щелеп. Часто ретенція зубів супроводжується розвитком ускладнень, які потребують негайного хірургічного лікування. Розвиток перикороніту з можливим формуванням абсцесу, утворення фолікулярних кіст, резорбція коренів сусідніх зубів — це ускладнення, які впливають на стан кісткової тканини, положення зубів, загальний стан пацієнта та терміни лікування. Висновки. Ретиновані зуби є важливим патогенетичним чинником формування аномалій прикусу. Взаємозв’язок між ретенцією та оклюзійними порушеннями є складним і взаємозумовленим. Вчасна діагностика та міждисциплінарний підхід до лікування із залученням спеціалістів хірургічного та ортодонтичного профілів дозволяють запобігти розвитку тяжких деформацій щелепно-лицевої ділянки та стабілізувати функціональний стан пацієнта.
The Impact of Simulation-Based Training of Dentists on the Formation of Professional Skills in Orthodontics
Introduction. The state and dynamic nature of modern society require constant improvement in various areas of healthcare, including dental care. The rapid development and technological advancement of the dental industry set high requirements for the training of future specialists. Outdated training templates for future dentists do not correspond to modern principles of dental clinic operations and do not provide adequate adaptation to everyday professional workload. A frequent problem among young specialists remains the lack of consistency between undergraduate training and the challenges of real professional activity. Despite the systematic efforts of higher medical education institutions to improve the training process of future dentists, the problem of their practical training remains paramount. Increasingly, simulation training and virtual reality tools are used in the training of dentists; however, their implementation in orthodontic training remains insufficient, despite their significant potential and innovation. A number of foreign and domestic studies reflect the positive results of simulation-based training of dentists, but they also highlight several shortcomings. The aim of this study, based on the analysis of modern foreign and Ukrainian research, is to determine the prospects for the introduction of simulation-based training in the process of training dentists in orthodontics, and to characterize its advantages and disadvantages. Materials and methods. In the course of the study, a systematic search for publications was conducted in the Scopus and Google Scholar scientometric databases using the keywords “simulation-based training of dentists," "simulation training tools in orthodontics,” and "dental phantoms" for the period of 2021–2026. Results. The weak link in the process of training future dentists in orthodontics remains the practical component of professional competencies, especially against the background of a shortage of patients at university clinics, as many prefer private practices. However, higher medical education institutions are faced with the task of preparing specialists who are competent in performing a specific range of dental manipulations. This discrepancy forms a systemic gap between educational objectives and their implementation, the solution of which is of primary importance. Simulation technologies are a modern and well-founded mechanism for solving the above-mentioned problems in dental education, and they are actively used in higher educational institutions across Europe. Using the example of training future orthodontists, we highlight the key problems and conceptual principles for solving them through simulation training: The long-term nature of orthodontic treatment outcomes. The wide variety and complexity of orthodontic pathologies. The need for visualization of the impact of orthodontic appliances. Despite the significant advantages of simulation tools, it is worth noting several disadvantages: The high cost of simulation tools, especially high-fidelity simulators; The need to train teaching staff to work with advanced simulation equipment; The need to organize dedicated space for installing and storing educational equipment; The need for constant updates to simulation equipment. Simulation training tools can be used at each stage of orthodontic training. Plaster models or 3D-printed jaw models are the simplest simulation tools that allow for the visualization of various dental and jaw anomalies and deformations, enabling students to practice diagnostic skills. Such tools remain affordable and do not require complex technical infrastructure. For more realistic visualizations, jaw models capable of simulating tooth movement under the influence of orthodontic appliances can be used. Such simulators are well received by students, providing a clear understanding of the possibilities of orthodontic influence, the reaction of the dento-maxillary apparatus to orthodontic forces, and the correlation between planned and actual movement of teeth. Another effective tool, especially at the postgraduate level, is the typodont with pre-installed orthodontic elements for practicing clinical manipulations. Such skills are fundamental for everyday orthodontic practice and build confidence for future professional activities. Conclusions. In conclusion, simulation-based training tools demonstrate significant potential in the orthodontic training of dentists. The level of fidelity of simulation tools should be determined in accordance with specific educational goals. Simulators can be effective as both primary and auxiliary components of training; furthermore, their application scenarios are flexible and can be adapted depending on the topic and level of student proficiency.
Трудові функції лікаря-стоматолога дитячого з виявлення чинників ризику виникнення та профілактики зубощелепних аномалій і деформацій
Вступ. В Україні активно формується Національна система кваліфікацій, створення якої передбачено Угодою про асоціацію з Європейським Союзом; вона є фундаментом для розвитку системи професійних кваліфікацій. Професійний стандарт — це затверджені в установленому порядку вимоги до компетентностей працівників, що слугують основою для формування освітніх програм та оцінювання кваліфікації. Нагальною проблемою сучасної медицини є розроблення та впровадження професійних стандартів, зокрема стандарту «Лікар-стоматолог дитячий». Опис трудових функцій є ключовою структурною складовою професійного стандарту, що визначає обсяг та зміст практичної діяльності фахівця. Мета. Запропонувати та обґрунтувати трудові функції лікаря-стоматолога дитячого щодо виявлення чинників ризику виникнення та профілактики зубощелепних аномалій і деформацій у дітей у різні вікові періоди із зазначенням компетентностей, знань, умінь/навичок, комунікації, а також відповідальності й автономії. Матеріали і методи. Для досягнення поставленої мети використано законодавчу та нормативно-правову базу, нормативно-методичну та фахову літературу, міжнародні бази даних, профільні підручники та посібники. Основою для обґрунтування трудових функцій стали: Стандарт вищої освіти за спеціальністю «Стоматологія» галузі знань 22 «Охорона здоров’я» для другого (магістерського) рівня вищої освіти (наказ МОН №879 від 24.06.2019 р.), чинні в Україні професійні стандарти з інших напрямів стоматології, а також основні вимоги до компетентностей та стандартів лікування, передбачених European Academy of Paediatric Dentistry (EAPD), Commission on Dental Accreditation (CODA) при Американській стоматологічній асоціації (ADA), та «Standards in Dentistry», опублікованих The College of General Dentistry (CGDent). Запропоновані трудові функції враховують позиції American Academy of Pediatric Dentistry (AAPD) щодо політики здоров’я порожнини рота немовлят, дітей, підлітків та пацієнтів із особливими медичними потребами (SHCN), викладені в онлайн-довіднику «The Reference Manual of Pediatric Dentistry 2025–2026». Результати. Запропоновано та обґрунтовано компетентності, необхідні для виявлення чинників ризику виникнення та профілактики зубощелепних аномалій і деформацій (ЗЩАД) у дітей у різні вікові періоди. Аналіз світового досвіду свідчить, що закордонні аналоги професійних стандартів щодо здоров’я порожнини рота немовлят, дітей та підлітків передбачають обов’язкові компетентності з ортодонтії. Натомість в Україні обсяг ортодонтичних втручань лікарем-стоматологом дитячим обмежений кваліфікаційними характеристиками та чинними нормативними документами. Оскільки дитячий стоматолог є первинною ланкою у проведенні стоматологічної профілактики, обґрунтованим є покладання на нього обов’язків із раннього виявлення ЗЩАД та чинників їх виникнення. На наш погляд, перелік професійних компетентностей лікаря-стоматолога дитячого має включати: здатність оцінювати індивідуальний розвиток зубощелепної системи дитини в різні вікові періоди; здатність установлювати часові межі для своєчасного скерування пацієнта до ортодонта при виявленні ознак ЗЩАД; здатність проводити комплексне клінічне обстеження, призначати та інтерпретувати додаткові методи дослідження (рентгенологічні, функціональні тощо); здатність забезпечувати профілактику та лікування захворювань твердих тканин зубів і тканин пародонта безпосередньо у процесі ортодонтичного лікування; здатність проводити непряме відновлення анатомічної форми зубів у дітей як етап підготовки або супроводу ортодонтичної корекції. Обґрунтовані трудові функції вимагають деталізації знань та умінь, що забезпечують ефективну діяльність фахівця: Діагностика розвитку зубощелепної системи (ЗЩС): Здатність оцінювати індивідуальний розвиток ЗЩС та встановлювати часові межі для скерування до ортодонта ґрунтується на глибокому знанні анатомо-функціональних особливостей дитини в різні вікові періоди. Лікар має розуміти фізіологічні етапи формування тимчасового, змінного та постійного прикусів, закономірності прорізування зубів та формування їхніх коренів. Практичні навички включають оцінку форми та ширини зубних дуг, аналіз положення окремих зубів і міжщелепних співвідношень, а також виявлення ранніх ознак деформацій прикусу та контроль послідовності й парності прорізування. Клінічне та додаткове обстеження: Реалізація цієї компетентності потребує знань сучасних методів інструментальної та апаратної діагностики. Лікар-стоматолог дитячий повинен володіти базовими принципами аналізу ортопантомограм, комп’ютерних (КТ) та магнітно-резонансних томограм (МРТ), цефалограм, а також методами антропометричної діагностики й фотопротоколу. Комплексне обстеження дозволяє не лише описувати стоматологічний статус та анамнез, а й оцінювати вплив етіологічних чинників, зокрема шкідливих звичок та порушень функцій (дихання, ковтання, мовлення), на формування прикусу. Це створює підґрунтя для вжиття заходів щодо їх усунення та формування обґрунтованого направлення до ортодонта. Профілактика та лікування в процесі ортодонтичної корекції: Реалізація цієї функції вимагає знання особливостей будови твердих тканин зубів та слизової оболонки порожнини рота в дитячому віці, а також розуміння впливу ортодонтичних апаратів на стан пародонта. Лікар-стоматолог дитячий повинен вміти планувати та проводити профілактичні заходи з урахуванням виду, часу та термінів користування ортодонтичними конструкціями. Зокрема, компетенції фахівця включають корекцію окремих зубоальвеолярних порушень, наприклад, через вибіркове пришліфовування горбиків тимчасових зубів у разі їхнього фізіологічного нестирання. Непряме відновлення та дитяче протезування: Знання основ дитячого зубного протезування, показань, протипоказань та принципів непрямого відновлення анатомічної форми зубів, формує компетентність і уміння проводити непряме відновлення анатомічної форми зубів у дітей. Це є критично важливим для збереження цілісності зубних рядів та запобігання вторинним деформаціям. Комунікація та мультидисциплінарна взаємодія: При виявленні ЗЩАД дитячий стоматолог повинен взаємодіяти з колегами в межах мультидисциплінарної команди (насамперед з ортодонтом), адміністрацією закладів охорони здоров’я та законними представниками пацієнта. Важливою навичкою є здатність обґрунтовувати необхідність спостереження або направлення до спеціаліста, пояснювати переваги раннього лікування та формувати у батьків стійку мотивацію до співпраці. Відповідальність та автономія: Лікар-стоматолог дитячий несе персональну відповідальність за дотримання принципів об’єктивності та неупередженості під час прийняття клінічних рішень. Окрему увагу слід приділити етико-правовому аспекту: лікар відповідає за належне виконання професійних обов’язків, що включає обов’язкове інформування пацієнтів (батьків) про наявні аномалії чи фактори ризику та необхідність консультації ортодонта. Свідоме замовчування такої інформації є порушенням професійного стандарту. Висновки. Надання високоспеціалізованої медичної допомоги пацієнтам дитячого віку на сучасному етапі потребує впровадження мультидисциплінарного підходу. Обґрунтовані у дослідженні трудові функції лікаря-стоматолога дитячого щодо виявлення чинників ризику та профілактики зубощелепних аномалій і деформацій, а також відповідні їм компетентності, знання, уміння/навички, комунікація, відповідальність та автономія мають стати невід’ємною складовою частиною професійного стандарту «Лікар-стоматолог дитячий». Представлені пропозиції потребують широкого обговорення у професійних та академічних колах з метою формування остаточної редакції стандарту, що сприятиме покращенню якості стоматологічної допомоги дітям в Україні.
Авторське право (c) 2026 Стоматологія. Медицина. Реабілітація https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/deed.uk
Авторський навігаційний шаблон для інсталяції ортодонтичних імплантатів
Вступ. Використання ортодонтичних імплантатів як скелетного анкоражу є сучасним та ефективним методом контролю переміщення зубів без залучення додаткової опори з боку зубних рядів. Проте клінічне застосування мікроімплантатів часто супроводжується ризиками неточного позиціонування, ушкодження коренів зубів, надмірної перфорації кортикальної кістки або первинної нестабільності імплантата. Впровадження навігаційних ортодонтичних шаблонів відкриває нові можливості для підвищення точності, безпеки та прогнозованості встановлення ортодонтичних імплантатів. Мета: розроблення та виготовлення навігаційного шаблону для інсталяції ортодонтичних імплантатів на прикладі конкретного клінічного випадку. Матеріали і методи. Проведено вивчення медичної документації пацієнта С. (25 років) із глибоким дистальним (скелетна форма ІІ класу, 2 підкласу: макрогнатія максилярна, мікроретрогнатія мандибулярна) перехресним латерогнатичним прикусом, скупченістю фронтальних зубів верхньої і нижньої щелеп. Комплексне дослідження включало клінічний метод (детальний збір скарг та анамнезу, клінічне обстеження), фотометрію, рентгенологічний метод (ортопантомографію, телерентгенографію, конусно-променеву комп’ютерну томографію (КПКТ)). Проведено антропометричні вимірювання контрольно-діагностичних моделей зубів для оцінки міжщелепного співвідношення, визначення довжини, ширини та симетрії зубних дуг, пропорційності зубів (за Pont, Korkhaus, Тонном, Bolton, Н. Г. Снагіною). Кісткову зрілість скелета вивчали за розмірами і формою другого (С2), третього (С3) і четвертого (С4) шийних хребців. На КПКТ вивчали тип окостеніння піднебінного шва за Angelieri et al. (2013). Опис випадку. За результатами обстеження та диференціальної діагностики був складений план лікування, узгоджений з пацієнтом, а саме: підготовчий етап, активне ортодонтичне лікування, ретенція. Згідно з діагнозом пацієнта, йому було показано лікування з використанням методів ортогнатичної хірургії, але пацієнт відмовився від такого плану і погодився тільки на камуфляжний метод корекції. Перед початком активного ортодонтичного лікування проводилися підготовчі заходи, що включали: усунення етіопатогенетичних факторів патології; психотерапевтичне консультування з урахуванням мотивації пацієнта до ортодонтичного лікування, його фізичного і розумового розвитку; санацію порожнини рота; навчання пацієнта особливостям догляду за ортодонтичними конструкціями та гігієні ротової порожнини. Хірургічний метод передбачав видалення 14, 24, 38, 48 зубів. Ортодонтичний метод спрямований на створення зубоальвеолярної компенсації шляхом нормалізації форми зубних рядів верхньої і нижньої щелеп, нормалізації міжщелепних співвідношень; контролю оклюзійних співвідношень у вертикальній, трансверзальній і сагітальній площинах, досягнення адекватного міжрізцевого співвідношення та вертикального контролю. Застосовували незнімну ортодонтичну техніку (брекет-систему) із додатковим використанням скелетної опори — мікроімплантатів. За даними КПКТ визначено достатній обсяг кісткової тканини в ділянці міжкореневих проміжків 1.2–1.1 та 2.1–2.2 для встановлення мікроімплантатів. На основі цифрового сканування та КПКТ спроєктовано та виготовлено методом 3D-друку індивідуальний авторський навігаційний шаблон для контролю напрямку та глибини введення мікроімплантатів. Навігаційний шаблон (заявка на державну реєстрацію винаходу (корисної моделі) № U 2026 01471 від 17 березня 2026 р.) відрізняється дизайном фронтальних вікон, які виконані з можливістю візуального контролю щільності прилягання базової частини шаблону до зубів пацієнта без зняття ортодонтичної дуги під час клінічної процедури. Під місцевою анестезією проведено інсталяцію двох мікроімплантатів у ділянках між коренями 1.2–1.1 та 2.1–2.2 зубів через направляючі отвори шаблону. Первинна стабільність досягнута одразу після встановлення. Післяопераційний період перебігав без ускладнень. Отримано надійну опору для інтрузії фронтальної групи зубів верхньої щелепи та покращення естетики посмішки. Висновки. Успішне ортодонтичне лікування вимагає персоніфікованого підходу до кожного пацієнта з урахуванням його клінічної ситуації та особистих побажань. Розроблений авторський навігаційний шаблон для встановлення міжкореневих ортодонтичних імплантатів забезпечує високу точність їх позиціонування, мінімізує ризик травмування коренів зубів та інших анатомічних структур, а також суттєво спрощує клінічну процедуру. Застосування даної конструкції дозволяє досягти точного відтворення запланованого положення мікроімплантатів у міжкореневій ділянці, що підвищує безпеку, передбачуваність клінічного результату та стабільність скелетної опори.
Необхідність індивідуального гігієнічного супроводу дітей із цукровим діабетом I типу при ортодонтичному лікуванні як складова профілактики запальних змін пародонту
Вступ. Сучасні уявлення про перебіг цукрового діабету I типу у дітей передбачають врахування системних метаболічних порушень, зокрема змін мікроциркуляції, імунної відповіді та локального гомеостазу порожнини рота, що впливають на стан тканин пародонта та сприяють розвитку запальних процесів у пародонті. Ортодонтичне лікування, у свою чергу, змінює умови формування зубної біоплівки, ускладнює самоочищення порожнини рота та створює додаткові фактори локального ризику. Наявність ортодонтичних конструкцій сприяє ретенції зубного нальоту та ускладнює проведення індивідуальної гігієни, що може модифікувати перебіг запальних процесів у пародонті. Поєднання системних і локальних факторів визначає необхідність удосконалення профілактичних підходів із урахуванням індивідуальних особливостей пацієнта. Мета. Обґрунтування необхідності індивідуального гігієнічного супроводу дітей із цукровим діабетом I типу під час ортодонтичного лікування як ключової складової профілактики запальних змін пародонта. Матеріали і методи. Проведено клінічне спостереження за дітьми із цукровим діабетом I типу, які перебувають на ортодонтичному лікуванні. Оцінку гігієнічного стану порожнини рота та вираженості запальних змін у пародонті здійснювали з використанням клінічних індексів (індексу гігієни порожнини рота та індексу кровоточивості ясен). Аналіз отриманих клінічних даних проводили з метою визначення особливостей гігієнічного статусу та оцінки його впливу на перебіг запальних процесів у пародонті. Результати. За даними клінічних спостережень встановлено, що ортодонтичне лікування у дітей із цукровим діабетом I типу супроводжується ускладненням контролю зубної біоплівки та тенденцією до посилення запальних змін у пародонті. Виявлено, що наявність ортодонтичних конструкцій зумовлює погіршення гігієнічного стану порожнини рота, що проявляється підвищенням показників гігієнічних індексів та індексів запалення. Первинний аналіз даних свідчить про прямий взаємозв’язок між рівнем гігієни та вираженістю запальних проявів у пародонті. Встановлено, що стандартні рекомендації не завжди забезпечують достатній рівень контролю гігієни у цієї категорії пацієнтів. Отримані результати обґрунтовують доцільність удосконалення профілактичних підходів та впровадження індивідуального гігієнічного супроводу. Останній передбачає оцінку індивідуального ризику розвитку запальних змін, підбір засобів гігієни з урахуванням типу конструкції, корекцію техніки процедур та динамічний контроль стану пародонта. Запропоновано доповнити супровід елементами диференційованого підходу. Це передбачає розподіл пацієнтів на групи залежно від гігієнічного статусу, вираженості запалення та особливостей лікування, що дозволяє адаптувати профілактичні заходи до потреб кожної групи. Висновки Ортодонтичне лікування у дітей із цукровим діабетом I типу супроводжується погіршенням гігієнічного статусу та вираженою тенденцією до розвитку запальних змін у пародонті. Первинні клінічні спостереження підтверджують прямий взаємозв’язок між рівнем гігієни порожнини рота та інтенсивністю запальних процесів у тканинах пародонта. Отримані дані обґрунтовують необхідність впровадження персоналізованого підходу до гігієнічного супроводу цієї категорії пацієнтів для запобігання ускладненням. Індивідуальний гігієнічний супровід, заснований на диференційованій оцінці стану пародонта та гігієнічного статусу, є перспективним напрямом профілактики запальних захворювань пародонта в дітей з коморбідною патологією.
Авторське право (c) 2026 Dentistry. Medicine. Rehabilitation https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/deed.uk
Clinical Effectiveness of CAD/CAM Temporary Resin Crowns in Implant Prosthodontic Protocols
Relevance. Provisional fixed restorations are a critical component of the prosthetic phase in dental implantology. They serve multiple essential functions: ensuring controlled functional loading, guiding the biological shaping of peri-implant soft tissues (emergence profile), and allowing for the assessment and optimization of the final restoration’s aesthetics. The integration of CAD/CAM technologies enables the fabrication of temporary crowns with superior precision, predictable occlusal morphology, and enhanced marginal integrity compared to traditional chairside methods. Aim of the Study. To evaluate the clinical performance and structural stability of milled CAD/CAM resin temporary crowns supported by dental implants during the osseointegration period and soft tissue maturation phase. Materials and Methods: The study included 16 patients with partial edentulism (9 females, 7 males; mean age 42 ± 2.1 years). A total of 64 temporary crowns were fabricated, supported by both dental implants and natural teeth. The patients were divided into two groups based on the fabrication protocol: Group L/p (Control): 9 patients, 36 units fabricated using conventional laboratory thermopolymerization. Group Fr (Experimental): 7 patients, 28 units fabricated via CAD/CAM milling using Vita CAD-Temp blocks. The observation period ranged from 2 to 6 months, with follow-up clinical examinations conducted at 3 and 9 months post-insertion. The evaluation focused on the following criteria: Mechanical Stability: Resistance to fractures and chipping. Physical Properties: Color stability and maintenance of occlusal contacts. Biological Response: Evaluation of oral hygiene, biocompatibility, and microcirculation (via laser Doppler flowmetry or clinical assessment). Periodontal Status: Assessment of peri-implant/periodontal health using the PMA (Papillary-Marginal-Attached) index and standardized Hygiene Indices. Results. The comparative clinical analysis revealed a significant reduction in the overall complication rate for the digital protocol. The incidence of complications was 37.5% in the Laboratory Polymerization (L/p) group, compared to only 12.5% in the Milled CAD/CAM (Fr) group. This represents a 25% increase in clinical effectiveness when utilizing the CAD/CAM workflow. The specific performance parameters favored the milled restorations across all evaluated categories: The rate of mechanical failures (fractures or chipping) decreased from 41.7% in the L/p group to 21.4% in the Fr group. Milled crowns exhibited a significantly lower negative impact on peri-implant and gingival tissues (17.9% vs. 58.3%), likely due to superior surface biocompatibility and reduced biofilm accumulation. Decementation rates were reduced from 33.3% to 10.7%, while the loss of occlusal contacts dropped from 30.6% to 7.1%. Stability of color and surface texture was significantly better in the CAD/CAM group (21.4% complication rate vs. 55.6% in the L/p group). The Hygiene Index was lower (indicating better hygiene) in the CAD/CAM group (25.8%) compared to the laboratory group (29.6%). Conclusions. Milled CAD/CAM temporary resin crowns demonstrate significant clinical advantages over conventional laboratory-polymerized restorations, specifically: A significantly lower inflammatory response in peri-implant tissues and more stable oral hygiene parameters. Favorable microcirculation dynamics in the gingival margin, supporting faster and more predictable soft tissue maturation. High structural strength and superior biocompatibility, ensuring stability throughout the osseointegration phase. Recommendation: CAD/CAM milled temporary crowns are highly recommended for complex prosthetic cases where the provisional phase is planned to exceed 3 months, especially in the “aesthetic zone” or during multi-stage implant protocols. Laboratory-polymerized crowns remain a viable and cost-effective option only for short-term restoration (less than 3 months) where minimal soft tissue contouring is required.
Orthodontic Pathology − A Significant Predictor of Periodontal Disease in Children and Adolescents
Introduction. Periodontal diseases are an extremely pressing challenge in modern pediatric dentistry given their high prevalence in Ukraine and around the world. The leading local risk factors for gingivitis and periodontitis include microbial biofilm accumulation as a result of poor individual oral hygiene. The anomalies of the dental system play an essential role in the development of periodontal diseases. Aim. Investigation of the impact of dental anomalies and deformities on the development of periodontal diseases in children and adolescents. Materials and methods. 200 children and adolescents aged 12 to 17 were examined at the Dental Medical Centre of Bogomolets National Medical University. Periodontal status was diagnosed according to the modern AAP/EFP classification, and dental anomalies were diagnosed according to the classification systems of E. Angle and D. Kalvelis. The simplified Basic Periodontal Examination (sBPE) index was used to assess periodontal status. X-ray examination was performed for differential diagnosis. Statistical data processing was performed using the EZR (Easy R) statistical software. Results. A high prevalence of gingivitis was found — 88.7% (n = 177) caused by dental biofilm in children and adolescents. Localized periodontitis was recorded in 7.5% (n = 15) of cases. The proportion of children and adolescents with healthy periodontium was low — 3.8% (n = 8). The results of the simplified Basic Periodontal Examination (sBPE) showed a twofold higher median number of healthy periodontal sextants in cases of gingivitis — 3 (2–4) — as compared to early-stage periodontitis — 1.5 (1–3), (p = 0.01). The median number of bleeding sextants in the case of gingival inflammation did not differ significantly from similar indicators in periodontitis: 2 (2–3) and 2.5 (2–3), respectively, p > 0.05. No significant differences in the median number of sextants with dental calculus in gingivitis and periodontitis were found: 1 (0–1) and 1 (0–1.5), respectively, p > 0.05. The influence of dental anomalies on the development of periodontal diseases in children and adolescents was studied. The prevalence of dental anomalies was high — 74.6% (n = 149) in cases of gingivitis. According to Angle’s classification, in the vast majority of cases, Class I malocclusion (neutral occlusion) was observed — 52.8% (n = 106). Distal occlusion (Class II) was diagnosed in 21.1% (n = 42) of the examined patients, and mesial occlusion (Class III) — in 0.7% (n = 1). According to Kalvelis’ classification, prognathism prevailed among the sagittal occlusion anomalies — 21.1% (n = 42). Progenia was diagnosed in only one case — 0.7% (n = 1). The prevalence of vertical anomalies, deep bite (overbite) and open bite, made up 18.3% (n = 37) and 1.4% (n = 3), respectively. Among dentition anomalies, crowding in the frontal region of the lower jaw was most frequently observed — 21.1% (n = 42). Anomalies in the position of individual teeth were recorded in 12.0% (n = 24) of cases. In cases of localized periodontitis, the prevalence of dental anomalies in children and adolescents was also high — 75.0% (n = 11). Prognathism was diagnosed in 33.3% (n = 5) of the examined patients, deep bite — in 8.3% (n = 1), and crowding — in 33.3% (n = 5) of cases. The most common cause of periodontal attachment loss was crowded teeth in the lower anterior segment. Conclusions. The high prevalence of dental anomalies in children and adolescents with gingivitis and periodontitis confirms their detrimental role in the development of periodontal diseases. The most unfavorable effects are caused by crowding of the lower anterior teeth, distal occlusion, and deep bite. Therefore, the priority for the prevention and treatment of periodontal diseases should be an interdisciplinary approach involving collaboration between an orthodontist and a pediatric dentist.
Digital Transformation of Orthodontics Using Artificial Intelligence
Relevance. Artificial intelligence (AI) is becoming a key tool in digital orthodontics. The automation of diagnosis, prediction, and treatment monitoring increases accuracy, reduces errors, and accelerates clinical processes. Objective of the study. To conduct a review of scientific literature (2019–2026) on the application of AI in orthodontics and to identify the main directions of digital transformation in orthodontic practice. Materials and Methods. Sources: eLIBRARY, Scopus, Google Scholar, PubMed/MEDLINE, ResearchGate, and MDPI. A total of 10 English-language publications were selected. Keywords: orthodontics, artificial intelligence, machine learning, deep learning, neural networks, 3D modeling. Main Results Identification of causes of dentofacial anomalies: AI enables the detection of adenoid hypertrophy and assessment of the risk of obstructive sleep apnea (OSA). High accuracy of cephalometric radiograph analysis has been confirmed by studies (accuracy up to 88–95%). Photometry and photodiagnostics: CNNs achieved classification accuracy of anomalies up to 98% based on facial and intraoral images. The YOLO model fully automated the assessment of the need for orthodontic treatment. AI analysis speed exceeds manual processing by 236 times. 3D facial scanning: Integration of 3D scans, photographic data, and cephalometry to create a “virtual patient” model. Xception models achieve accuracy up to 90% in assessing facial symmetry. Professional systems, such as 3dMDtrio, and mobile applications demonstrate comparable accuracy (~80% of points within 1 mm). Segmentation and 3D modeling of dental arches: Automatic segmentation of teeth and roots is possible even in the presence of brackets. 3D models are used for planning aligners and orthodontic appliances. Differences in accuracy compared to manual methods are minimal (0.07–0.08 mm vs. 0.02–0.03 mm), with a significant gain in time efficiency. Diagnosis of TMJ disorders: AI detects temporomandibular joint (TMJ) dysfunctions and osteoarthritis on MRI scans. The following architectures are used: U-Net, 3DiscNet, SegNet, Xception, and Inception. Prediction of treatment outcomes: Machine learning and deep learning predict 3D facial changes and treatment duration. Mean prediction error for 3D facial modeling is 1.2 ± 1.01 mm (accuracy 80.8%). Random Forest and linear models demonstrated the highest clinical accuracy. Telementoring and treatment monitoring: AI enables remote monitoring of treatment progress and reduces the number of clinical visits. 96.25% of orthodontists consider telemonitoring a component of high-tech treatment. Algorithms analyze intermediate data and provide a quantitative assessment of treatment effectiveness in correcting anomalies. Discussion. The obtained data indicate that the implementation of artificial intelligence in orthodontics creates a qualitatively new level of clinical practice based on big data analysis and a personalized approach to patients. Despite the high accuracy of algorithms, their effectiveness largely depends on the quality of input data, standardization of protocols, and the representativeness of training datasets. Conclusions. AI improves diagnostic accuracy, accelerates data analysis, and optimizes treatment planning. Deep learning enables the development of multimodal and integrated clinical systems. AI serves as an assistive tool, while the clinician retains the leading role in decision-making. Further research should focus on clinical validation and improving the reliability of algorithms.
Вплив ортодонтичного лікування на функціонування скронево-нижньощелеп­ного суглоба
Вступ. Природним є бажання людини мати гармонійну посмішку. Проте алгоритм лікування має обиратися із розуміння причин формування у пацієнта того чи іншого співвідношення щелеп. Потрібно встановити, які системи перерозподілу м’язового тиску призвели до зміщення положення зубів, сформували зубну або зубоальвеолярну патологію. Ортодонтичне лікування, змінюючи оклюзійні взаємовідносини, може впливати на функціональний стан скронево-нижньощелепного суглоба (СНЩС), що визначає необхідність детального вивчення даного питання. Попри значну кількість досліджень, питання впливу ортодонтичного лікування на СНЩС залишається дискусійним, що обумовлює актуальність даної роботи. Мета дослідження. Оцінити вплив ортодонтичного лікування на функцію СНЩС та визначити частоту розвитку функціональних порушень. Матеріали та методи. Обстежено 48 пацієнтів віком 18–35 років, які проходили ортодонтичне лікування. Оцінку стану СНЩС проводили до та після лікування на основі клінічного обстеження та інструментальних методів (МРТ, КТ). Статистичну обробку результатів виконано з використанням t-критерію Стьюдента. Дані наведено у вигляді середнього значення (M) ± стандартної помилки середнього (m). Різницю вважали статистично значущою при p < 0,05. Результати. До початку лікування симптоми дисфункції СНЩС виявлено у 62,5 % пацієнтів, після лікування — у 29,2 % (p < 0,05). Інтенсивність болю за візуально-­аналоговою шкалою (ВАШ) зменшилась з 5,8 ± 0,4 до 2,1 ± 0,3 бала (p < 0,01). Частота суглобових шумів (клацання) знизилась з 54,2 % до 25,0 % (p < 0,05). У 10,4 % пацієнтів відзначено погіршення функціонального стану СНЩС, що, ймовірно, пов’язано з наявністю початкових структурних змін у суглобі. Оклюзія відіграє ключову роль у функціонуванні СНЩС. Порушення прикусу можуть призводити до нерівномірного розподілу жувального навантаження, перевантаження структур суглоба, зміщення нижньої щелепи та обмеження її рухів. Водночас слід враховувати значні адаптаційні можливості організму, які можуть компенсувати оклюзійні порушення протягом тривалого часу. Позитивний вплив ортодонтичного лікування на СНЩС полягає у: нормалізації оклюзійних контактів; покращенні функції жувальних м’язів та зниженні навантаження на суглоб; стабілізації положення нижньої щелепи; зменшенні симптомів дисфункції СНЩС. Потенційні негативні наслідки Неправильна діагностика або помилки в плануванні лікування можуть спричинити загострення симптомів дисфункції, зміщення суглобового диска та розвиток больового синдрому. Таким чином, ортодонтичне лікування може мати як терапевтичний, так і провокуючий вплив на СНЩС. Діагностика стану СНЩС Перед початком лікування необхідно проводити комплексне обстеження, що включає: клінічну оцінку (біль, шуми, амплітуда рухів щелепи); аналіз оклюзії; інструментальні методи (МРТ, КТ, аксіографія). Це дозволяє мінімізувати ризики ускладнень та підвищити ефективність лікування. Висновки. Ортодонтичне лікування має статистично значущий вплив на функцію СНЩС (p < 0,05) та у більшості випадків сприяє її покращенню, переводячи оклюзію з патологічної у фізіологічну. Водночас ризик розвитку ускладнень обумовлює необхідність комплексної гнатологічної діагностики та індивідуалізації плану лікування для забезпечення стабільного функціонального результату.
Клініко-функціональні предиктори доцільності малоінвазивних втручань при внутрішніх порушеннях скронево-нижньощелепних суглобів
Вступ. Пацієнти із внутрішніми порушеннями скронево-нижньощелепних суглобів (СНЩС) становлять складну категорію з поліморфною клінічною картиною. Навіть за умови дотримання загальноприйнятих світових протоколів перебіг цих станів відзначається значною варіабельністю. Клінічні випадки з подібними скаргами часто демонструють різну динаміку захворювання та відповідь на терапію, що підкреслює необхідність врахування індивідуальних особливостей пацієнта. Світові дослідження останнього десятиліття свідчать, що ефективність малоінвазивних втручань значною мірою залежить не лише від обраної методики, а й від вихідного клініко-функціонального профілю. Виходячи з цих даних, особливого значення набуває системне вивчення характеристик, які відображають структурно-функціональні особливості суглобів та безпосередньо впливають на результат лікування. Узагальнення таких ознак дозволяє виокремити надійні предиктори, що допоможе підвищити ефективність хірургічної допомоги, уникнути необґрунтованих втручань і сформувати персоналізовані алгоритми ведення пацієнтів із внутрішніми порушеннями СНЩС. Мета дослідження. На основі комплексної оцінки клінічних, функціональних та інструментальних показників визначити клініко-функціональні предиктори, що обґрунтовують доцільність застосування малоінвазивних втручань у пацієнтів із внутрішніми порушеннями СНЩС. Матеріали та методи. Проаналізовано результати комплексного обстеження 50 пацієнтів (35 жінок та 15 чоловіків віком 32–46 років) із внутрішніми порушеннями СНЩС, які проходили лікування в Стоматологічному медичному центрі НМУ імені О. О. Богомольця (2021–2025 рр.). Дослідження виконано відповідно до етичних стандартів Гельсінської декларації Всесвітньої медичної асоціації, Директиви ЄС 86/609 та наказу МОЗ України № 690 від 23 вересня 2009 р. Проведення роботи та публікація результатів схвалені Комісією з питань біоетичної експертизи та етики наукових досліджень НМУ імені О. О. Богомольця (протокол № 202 від 26.01.2026 р.). Комплекс діагностичних заходів включав клінічне обстеження (згідно з протоколами DC/TMD), аналіз оклюзії, а також променеві методи візуалізації (МРТ та КТ) для оцінки стану диска, суглобових поверхонь та об’єму синовіального простору. На ретроспективному етапі проведено аналіз клінічних та інструментальних показників відповідно до протоколу DC/TMD (Axis I). Оцінювали інтенсивність болю за візуально-аналоговою шкалою (VAS), максимальне міжрізцеве відкривання рота (MMO, мм), наявність суглобових шумів, девіацію/дефлексію нижньої щелепи та наявність пальпаторно визначеної міалгії. Стан внутрішньосуглобових структур верифікували за допомогою МРТ (положення диска), КПКТ (дегенеративні кісткові зміни) та УЗД (наявність випоту/синовіту). На основі морфо-функціональних ознак сформовано початкову модель клініко-функціональних предикторів доцільності малоінвазивних втручань. Проспективний етап дослідження передбачає послідовний набір пацієнтів за визначеними критеріями включення (обмеження відкривання рота, оклюзійно-артикуляційні порушення, больовий синдром) для верифікації розробленої моделі. Статистичний аналіз виконано з використанням t-критерію Стьюдента та непараметричних методів порівняння; рівень значущості прийнято при p < 0,05. Результати. На основі аналізу клінічних показників за протоколом DC/TMD (Axis I) та даних візуалізації (МРТ, КПКТ, УЗД) було визначено ключові морфо-функціональні предиктори, що визначають прогноз малоінвазивного лікування. Клінічні предиктори: Низька інтенсивність болю за VAS ≤ 4 та збережена амплітуда відкривання рота (MMO > 35 мм) асоціювалися з високою ефективністю консервативної терапії. Наявність ізольованої пальпаторної міалгії без ознак внутрішньосуглобового запалення (синовіту) рідко потребувала застосування малоінвазивних методів. Параклінічні предиктори: Ознаки синовіту (за даними УЗД) та деформація або зміщення диска (МРТ-верифіковані) корелювали з високою позитивною відповіддю на артроцентез та внутрішньосуглобові ін’єкції. Виражені кістково-дегенеративні зміни суглобових поверхонь (за даними КПКТ) були пов’язані з низькою ефективністю малоінвазивних втручань. Ефективність лікування: Найвищий показник успішності лікування спостерігався у групі з мінімальними змінами диска та відсутністю синовіту — 72,2 %. У випадках підтвердженого синовіту та дискових деформацій суттєве покращення симптоматики досягнуто у 54,6 % пацієнтів. Найнижча ефективність (17,0 %) зафіксована при вираженій кістковій дегенерації (p < 0,05), що вказує на обмеженість малоінвазивних методів у цій групі пацієнтів. Висновки. Отримані дані демонструють, що доцільність малоінвазивних втручань при внутрішніх порушеннях СНЩС визначається синергією клінічних та інструментальних предикторів. Найбільш значущими прогностичними чинниками успіху є наявність синовіту (за даними УЗД), помірна деформація або зміщення диска (МРТ), обмеження MMO та виражений больовий синдром за умови відсутності грубих кістково-дегенеративних змін (КПКТ). Пацієнти з таким профілем демонструють найвищу позитивну динаміку при застосуванні артроцентезу та внутрішньосуглобових ін’єкцій. Натомість при деструктивних змінах кісткових структур ефективність малоінвазивних методів суттєво знижується. Комплексна клініко-функціональна оцінка дозволяє чітко диференціювати групу пацієнтів, для яких малоінвазивні втручання є патогенетично обґрунтованим вибором. Сформовані результати створюють підґрунтя для впровадження персоналізованих алгоритмів лікування, а подальший проспективний етап дослідження дозволить остаточно верифікувати та уточнити виявлені предиктори.
Встановлення максимального тиску язика у пацієнтів дитячого віку з мезіальним прикусом
Вступ. Тиск язика на тканини зубощелепової системи забезпечує підтримку форми та стабільності прикусу. Порушення міодинамічної рівноваги є одним із ключових етіологічних факторів розвитку зубощелепних деформацій (ЗЩД). Для проведення раціональної діагностики та планування ефективного ортодонтичного лікування доцільно враховувати кореляційні зв’язки між величинами тиску язика в різних зонах вимірювання, що дозволяє об’єктивно оцінити функціональний стан зубощелепового апарату. Мета дослідження. Провести аналіз м’язово-функціональної активності язика у пацієнтів дитячого віку з мезіальним прикусом та встановити взаємозв’язки між величинами його тиску на різні ділянки порожнини рота. Матеріали та методи. Для визначення сили тиску (F, Н) язика на тканини порожнини рота використовували плівковий резистивний датчик FlexiForce із площею робочої поверхні (S) 78,5 мм². Обстежено пацієнтів віком 6–12 років із мезіальним прикусом (МП). Тиск язика (P, кПа) розраховували за формулою: P = F / S. Аналізували показники сили тиску (F) у зонах: Z1 — середня третина піднебінної поверхні верхніх центральних різців; Z2 — маргінальна частина ясен піднебінної поверхні верхніх центральних різців; Z3 — середня третина лінгвальної поверхні нижніх центральних різців; Z4 — середня третина лінгвальної поверхні першого нижнього моляра; Z5 — маргінальна частина ясен лінгвальної поверхні нижніх центральних різців; Z6 — маргінальна частина ясен лінгвальної поверхні нижнього ікла; Z7 — маргінальна частина ясен лінгвальної поверхні першого нижнього моляра. Статистичний аналіз деперсоніфікованих даних проведено в середовищі MedStat v. 5.2 (Україна) та EZR v. 1.64 (Jichi Medical University, Japan). Розраховували 95 % довірчий інтервал (95 % ДІ). Статистично значущими вважали результати при рівні значущості p < 0,05. Результати. Розподіл тиску язика у пацієнтів із МП у зонах від Z1 до Z7 характеризувався виразною нерівномірністю та високою варіабельністю показників. При цілеспрямованому натисканні язиком на датчик найнижчі середні значення реєстрували у ділянці верхньої щелепи: у зоні Z2 тиск становив 59,8 ± 24,9 кПа (95% ДІ: 43,9–75,6), у зоні Z1 — 67,5 ± 24,1 кПа (95 % ДІ: 52,2–82,8). Натомість у ділянці нижньої щелепи показники були суттєво вищими: у зоні Z3 тиск досягав 96,4 ± 17,7 кПа (95 % ДІ: 85,1–107,6), а у зоні Z4 — 68,0 ± 29,6 кПа (95 % ДІ: 49,3–86,8). Максимальні значення сили тиску зафіксовані у точках, що відповідають маргінальній частині ясен нижніх зубів: у зоні Z5 тиск становив 104,7 ± 31,9 кПа (95 % ДІ: 84,4–125,0), у зоні Z6 — 97,0 ± 10,9 кПа (95% ДІ: 90,1–103,9), а в зоні Z7 — 95,9 ± 27,5 кПа (95 % ДІ: 78,4–113,3). Узагальнення цих показників свідчить про чітку тенденцію до концентрації жувального та функціонального навантаження саме на лінгвальні ділянки нижніх фронтальних і бічних зубів, тоді як піднебінна поверхня верхніх різців зазнає істотно меншого тиску. Такий профіль розподілу тиску язика відображає особливості його функціональної адаптації при МП, що характеризується зміщенням основного вектора тиску донизу та вперед. Для оцінки взаємозв’язків між показниками тиску язика в окремих зонах вимірювань виконано кореляційний аналіз із визначенням коефіцієнта Спірмена. Найтісніше пов’язаними виявилися величини тиску у зонах Z1 та Z2 , що підтверджується високим значенням коефіцієнта кореляції ρ = 0,84 при рівні статистичної значущості p = 0,001. Це відображає узгоджені зміни тиску на середній та маргінальній ділянках піднебінної поверхні верхніх центральних різців: у пацієнтів із вищим тиском у зоні Z1 закономірно спостерігаються підвищені значення і в зоні Z2. Помірні позитивні кореляції зафіксовано також між показниками: зони Z1 і Z4 (ρ = 0,60; p = 0,041); зони Z2 і Z4 (ρ = 0,58; p = 0,046); зони Z2 і Z7 (ρ = 0,58; p = 0,047). Виявлені зв’язки свідчать про певну функціональну узгодженість тиску язика у фронтальних ділянках верхньої щелепи та окремих сегментах нижньої щелепи, зокрема у ділянці лінгвальної поверхні та маргінальних ясен першого нижнього моляра. Кореляційний аналіз у групі дітей із МП продемонстрував, що статистично значущі зв’язки між показниками тиску язика є відносно поодинокими та формують радше локальні кластери, ніж розгалужену мережу асоціацій, що характерна для нормотипового патерна латерально-медіального профілю тиску язика у дітей без ЗЩД. Загалом отримані результати свідчать про складну та неоднорідну взаємодію між язиком та різними ділянками ротової порожнини при МП. Виявлені кластери узгоджених навантажень, поряд із відсутністю системних кореляцій між зонами вимірювань, можуть відображати специфічні механізми функціональної адаптації язика до атипових оклюзійних умов. Такі закономірності є потенційно важливими для розуміння ролі тиску язика у підтриманні або модифікації оклюзійного балансу і мають бути враховані при плануванні персоналізованого ортодонтичного лікування. Висновки. Розподіл тиску язика у дітей із мезіальним прикусом характеризується специфічним зміщенням основного вектора навантаження в напрямку нижньої щелепи. Це проявляється переважним тиском на лінгвальні ділянки нижніх фронтальних і бічних зубів при відносно нижчих показниках на піднебінній поверхні верхніх різців. Виявлені поодинокі кластери узгоджених навантажень та загальна фрагментованість кореляційної структури свідчать про специфічні механізми функціональної адаптації язика до аномальних оклюзійних умов. Отримані дані мають важливе значення для клінічної практики, оскільки можуть бути використані для комплексної оцінки ортодонтичного статусу пацієнтів та розробки оптимальної стратегії лікування. Планування ортодонтичних втручань у цій категорії пацієнтів має обов’язково враховувати стан м’язового балансу язика поряд з іншими етіологічними чинниками, що впливають на формування та стабільність корекції зубощелепних деформацій.
Обґрунтування диференційованого застосування стоматологічних матеріалів для підвищення ефективності лікування незнімними конструкціями зубних протезів (огляд літератури)
У статті розглянуто сучасні підходи до вибору матеріалів і систем фіксації при виготовленні незнімних ортопедичних зубних конструкцій. Показано, що їх надійність і довговічність залежать не лише від властивостей матеріалу, а й від типу цементу та адгезивної системи. Проаналізовано фізико-механічні властивості металокераміки, кераміки, діоксиду цирконію, композитних матеріалів і металевих сплавів. Встановлено, що модифіковані склоіономерні та композитні адгезивні цементи забезпечують більш міцну фіксацію порівняно з традиційними. Показано значення цифрових технологій CAD/CAM та пресування, які підвищують точність прилягання конструкцій, зменшують ризик мікропроникності та виникнення ускладнень. Обґрунтовано необхідність диференційованого вибору матеріалів і систем фіксації для підвищення ефективності ортопедичного лікування та довговічності незнімних конструкцій. Мета: провести аналіз науково-практичних робіт вітчизняних та зарубіжних авторів щодо диференційованого застосування сучасних стоматологічних матеріалів при виготовленні та фіксації незнімних конструкцій зубних протезів. Результати. У результаті пошуку наукових публікацій у базах даних PubMed, Scopus, Web of Science та Google Scholar було виявлено 428 джерел, що потенційно відповідали темі дослідження. Після видалення 112 дублікатів для подальшого аналізу залишилося 316 публікацій. Під час первинного скринінгу назв і анотацій було виключено 198 робіт, тому для повнотекстового аналізу відібрано 118 статей. Після детального аналізу змісту виключено ще 72 публікації через невідповідність тематиці або відсутність релевантних результатів. У підсумку до систематичного огляду включено 46 наукових статей. До аналізу включали оригінальні дослідження, систематичні огляди та метааналізи, присвячені застосуванню стоматологічних матеріалів у незнімному ортопедичному протезуванні та оцінці їх фізико-механічних або клінічних властивостей. Враховувалися повнотекстові статті українською та англійською мовами. З аналізу виключали дублікати, тези конференцій, короткі повідомлення, клінічні випадки та публікації без повного тексту. Висновки. Ефективність ортопедичного лікування із застосуванням незнімних зубних протезів значною мірою залежить від диференційованого вибору стоматологічних матеріалів на різних клінічних етапах. Фізико-механічні властивості матеріалів, їх адгезивні характеристики та розмірна стабільність впливають на точність виготовлення конструкцій, якість крайового прилягання і довговічність реставрацій. Застосування сучасних еластомерних відбиткових матеріалів і цифрових технологій підвищує точність передачі анатомічних структур, а використання адгезивних композитних цементів забезпечує міцніше з’єднання з тканинами зуба та зменшує ризик мікропроникності.
Особливості остеосинтезу при хірургічному лікуванні переломів виличного комплексу з використанням різних фіксаторів
У статті відображено результати клінічного та рентгенологічного обстеження для вирішення питання вибору фіксатора для остеосинтезу (титанового або резорбтивного полімерного) у ділянці виличо-альвеолярного гребеня при переломах. Мета: обрати метод фіксації кісткових фрагментів при переломах кісток лицевого черепа залежно від локалізації лінії перелому. Матеріали та методи: пацієнти з переломами кісток виличного комплексу. Результати: у результаті дослідження автор дійшов висновку про необхідність різних підходів до використання різних типів фіксаторів. Так, у випадках багатоуламкових переломів у ділянці виличо-альвеолярного гребеня та за наявності кісткового дефекту використання біодеградаційної полімерної пластини як єдиного способу фіксації кісткових фрагментів є недоцільним, оскільки в цій ділянці необхідно відновити контрфорси. Висновки. Автори рекомендують застосовувати полімерні резорбтивні фіксатори у випадках заходів із відновлення цілісності кісток.
остеосинтез при переломі виличного комплексу
Апаратне формування дуоденоентеро- та гастроентероанастомозів при панкреатодуоденектомії: оптимізація реконструктивного етапу
Актуальність. Гастростаз після панкреатодуоденектомії (ПДЕ) залишається одним із найбільш поширених та клінічно значущих ускладнень, що суттєво впливає на перебіг раннього післяопераційного періоду. Його розвиток асоціюється з подовженням термінів госпіталізації, необхідністю тривалої назогастральної декомпресії, відтермінуванням початку ентерального харчування та підвищенням ризику розвитку інфекційних ускладнень. Крім того, гастростаз негативно впливає на нутритивний статус пацієнтів, уповільнює функціональне відновлення та знижує якість життя у післяопераційному періоді. Мета. Оцінити ефективність апаратного формування гастро- та дуодено­ентероанастомозів при панкреатодуоденектомії для запобігання виникненню гастростазу. Матеріали і методи. Проаналізовано 136 випадків ПДЕ (2019–2024 рр.). Шви: у 102 пацієнтів — ручні, у 34 — механічні. Результати. Гастростаз виник у 25,5 % пацієнтів при ручному анастомозі та 14,7 % — при механічному (p < 0,242). Скоротилася тривалість використання назогастрального зонда у ранньому післяопераційному періоді (2 проти 7 діб) та терміни початку харчування (3 проти 7 діб). Висновки. Застосування зшиваючих апаратів при формуванні дуоденоентеро- та гастроентероанастомозів під час панкреатодуоденектомії асоціюється з тенденцією до зниження частоти розвитку гастростазу. Це пов’язано з більш стандартизованим формуванням анастомозів, зменшенням тканинної травматизації та кращою герметичністю швів, що сприяє збереженню моторно-евакуаційної функції шлунка у післяопераційному періоді.
Засоби на основі гіалуронової кислоти в комплексному лікуванні порушень архітектоніки присінка ротової порожнини: правове регулювання та політика охорони здоров’я
Актуальність. Підвищення ефективності діагностики та комплексного лікування пацієнтів із зубощелепними аномаліями, асоційованими з порушеннями архітектоніки присінка ротової порожнини, залишається вагомою проблемою сучасної стоматології. Це зумовлено тим, що анатомічні структури, такі як вуз­дечки губ, щічні тяжі та анкілоглосія, є важливими етіологічними чинниками розвитку зубощелепних аномалій, можуть сприяти рецидивам після ортодонтичного лікування та призводити до рецесії ясен. Це питання має також правове значення, оскільки ефективність лікування залежить від належного нормативного забезпечення та фактичної доступності спеціалізованої стоматологічної допомоги в межах системи охорони здоров’я. Обмежене впровадження сучасних доказових підходів у клінічні стандарти, поряд із нерівним доступом пацієнтів до комплексного лікування, зумовлює необхідність удосконалення правових та організаційних механізмів забезпечення якості медичної допомоги. Мета. Оцінити ефективність комплексного лікування пацієнтів із зубощелепними аномаліями, що супроводжуються змінами архітектоніки присінка ротової порожнини, із застосуванням хірургічної корекції та різних підходів післяопераційної терапії. Обґрунтувати необхідність удосконалення нормативно-правової бази та інтеграції сучасних доказових підходів у систему державної політики охорони здоров’я України. Матеріали та методи. У дослідженні взяли участь 30 пацієнтів віком 12–15 років із зубощелепними аномаліями та порушеннями архітектоніки присінка ротової порожнини. Усім пацієнтам було проведено хірургічну корекцію присінка ротової порожнини загальноприйнятим методом із загоєнням рани вторинним натягом. Пацієнтів розділили на дві групи: група I отримувала “Chlorhexidine-Denta” у післяопераційному періоді; група II отримувала комбінацію “Chlorhexidine-Denta” та гелю на основі гіалуронової кислоти (Gengigel). Для оцінки стану тканин присінка ротової порожнини проводили клінічні, цитоморфометричні та реографічні дослідження. Результати. У пацієнтів спостерігалися виражені зміни архітектоніки присінка ротової порожнини: висота прикріплення вуздечки губи була меншою за 5 мм, а сполучнотканинні тяжі в ділянці іклів та премолярів були присутні у 96,7% (29⁄30) випадків. Клініко-лабораторні дані свідчили про зниження кровопостачання тканин присінка. Після лікування між двома групами спостерігалися статистично значущі відмінності (p < 0,05). Пацієнти II групи продемонстрували кращі результати, зокрема формування нормотрофічних рубців, відсутність рецидивів та рецесії ясен у ділянці іклів та премолярів, а також нормалізацію клініко-лабораторних показників. Висновки. Комплексний підхід до лікування порушень архітектоніки присінка ротової порожнини, що включає хірургічну корекцію та застосування засобів на основі гіалуронової кислоти у післяопераційному періоді, забезпечує покращення клінічних результатів, сприяє оптимальному загоєнню тканин та суттєво знижує ризик виникнення ускладнень і рецидивів.
Особливості лікування глибокого прикусу у пацієнтів із порушеннями м’язово-суглобового комплексу
Дослідження останніх років фіксують рівень поширеності глибокого прикусу, в середньому, серед 22–25 % населення. Важливою особливістю проявів глибокого прикусу є зміщення суглобових виростків нижньої щелепи дистально, а також гіпертонус жувальних м’язів, що в сукупності створює підґрунтя для розвитку захворювань скронево-нижньощелепних суглобів (СНЩС) та появи симптоматики, характерної для дисфункційних розладів СНЩС. Дисфункція СНЩС діагностується у близько 20 % дітей та підлітків, а також у майже 80 % дорослого населення. Тривалий безсимптомний період при розвитку захворювань СНЩС, що може спричиняти сталі та безповоротні зміни, які негативно впливають на якість життя пацієнтів, та зміни конфігурації СНЩС при глибокому прикусі вказують на високу актуальність даної проблематики. Вищезазначене диктує необхідність глибокого та всебічного вивчення глибокого прикусу з проявами порушень м’язово-суглобового комплексу, пошуку та розробки нових оптимальних методів лікування даної патології. Метою дослідження стало підвищення ефективності діагностики та лікування глибокого прикусу з функціональною корекцією м’язово-суглобового комплексу шляхом удосконалення методів терапії, застосування комплексного та мультидисциплінарного підходу до вказаної проблематики. Матеріали та методи. Для проведення дослідження нами було відібрано 117 пацієнтів із глибоким прикусом та змінами м’язово-суглобового комплексу в період постійного прикусу, віком від 12 до 25 років. Результати дослідження. Запропонований нами метод лікування пацієнтів із глибоким прикусом та порушеннями м’язово-суглобового комплексу, що базується на застосуванні розробленого ортодонтичного апарату Кириченко-Костюк, продемонстрував позитивний вплив на динаміку лікування досліджуваної патології та показав статистично значущі відмінності порівняно зі стандартними методиками. Впровадження результатів проведеного дослідження у клінічну практику дозволить трансформувати підхід до ортодонтичного лікування пацієнтів із цією патологією. Як наслідок, це допоможе мінімізувати ризик виникнення побічних ефектів, ускладнень та рецидивів, а також дозволить оптимізувати терміни лікування. Висновки. У процесі виконання дослідження було розроблено та впроваджено в клінічну практику ортодонтичний апарат Кириченко-Костюк для лікування глибокого прикусу (патент України на корисну модель № 159660). Застосування цього пристрою дозволило підвищити ефективність ортодонтичного лікування, скоротити його терміни, досягти позитивного економічного ефекту, а також міні­мізувати фактори ризику виникнення ускладнень та рецидивів. Проведений порівняльний аналіз лікування глибокого прикусу з використанням апарату Кириченко-Костюк та стандартних методик довів вищу клінічну ефективність запропонованої конструкції. Це підтверджено як морфологічними, так і функціональними показниками (статистично значущі відмінності, p < 0,05): • Морфологічні показники: відзначено достовірні зміни параметрів Overbite (p < 0,001), ∠ ANB (p = 0,0017), ∠ N-Go-Ar (p = 0,029) та ∠ U1-SN (p = 0,029). • Функціональні показники: зафіксовано статистично значущі зміни показників IMP (p < 0,001), POCТА (p < 0,001) та POCMM (p = 0,001).
Профілактичні та терапевтичні підходи до корекції вторинних зубощелепних деформацій після втрати зубів
Актуальність цього дослідження зумовлена високою поширеністю вторинних зубощелепних деформацій, що виникають після втрати зубів. Несвоєчасне відновлення дефектів зубних рядів призводить до міграції сусідніх зубів, порушення оклюзійних взаємовідносин та розвитку функціональних і естетичних порушень. У зв’язку з цим, розробка ефективних стратегій профілактики та комплексних методів лікування цих станів є надзвичайно важливою. Матеріали та методи. До дослідження було залучено 72 пацієнти віком 25–65 років із частковою адентією та вторинними зубощелепними деформаціями. Обстеження проводилися на базі кафедри ортодонтії Азербайджанського медичного університету. Діагностичний протокол включав клінічне обстеження, аналіз діагностичних моделей та панорамну рентгенографію. Пацієнти були розподілені на дві групи: перша група (n = 36) отримала раннє профілактичне ортопедичне лікування, тоді як друга група (n = 36) пройшла комплексну ортодонтично-ортопедичну реабілітацію. Результати лікування оцінювалися на основі нормалізації оклюзії, корекції положення зубів, а також функціональних та естетичних покращень протягом 12-місячного періоду спостереження. Результати. Профілактичне ортопедичне лікування ефективно стримувало розвиток вторинних деформацій, при цьому стабілізація була досягнута у 83,3 % випадків. У групі комбінованого лікування корекція зміщення зубів спостерігалася у 88,9 % пацієнтів, а нормалізація оклюзії — у 86,1 %. Крім того, показники функціональної ефективності та задоволеності пацієнтів продемонстрували значне покращення. Натомість випадки з відкладеним лікуванням були пов’язані з більш тяжкими зубощелепними деформаціями та підвищеною складністю процесу реабілітації. Обговорення. Отримані результати підтверджують, що втрата зубів провокує прогресуючі зубощелепні зміни, які проявляються міграцією зубів та оклюзійними порушеннями. Наше дослідження демонструє, що раннє ортопедичне втручання є критично важливим превентивним заходом проти цих ускладнень. Більше того, комбінований ортодонтично-ортопедичний підхід доводить свою високу ефективність у подоланні вже існуючих деформацій, забезпечуючи як функціональну, так і естетичну реабілітацію. Хоча ці результати є обнадійливими, необхідні подальші лонгітюдні дослідження з подовженим періодом спостереження для оцінки довгострокової стабільності досягнутих результатів лікування. Висновки. 1. Втрата зубів є вагомим чинником розвитку вторинних зубощелепних деформацій. 2. Раннє ортопедичне лікування є ключовим для ефективної профілактики цих вторинних змін. 3. Комбінований ортодонтично-ортопедичний підхід демонструє найвищу ефективність у лікуванні вже існуючих зубощелепних деформацій. 4. Своєчасне клінічне втручання суттєво покращує результати лікування та якість життя пацієнта.
комплексна ортодонтично-ортопедична реабілітація
Особливості лікувально-діагностичного алгоритму у пацієнтів із дисфункцією скронево-нижньощелепних суглобів, ускладненою больовим міофасціальним синдромом
За даними наукової літератури дисфункцію скронево-нижньощелепних суглобів (СНЩС) виявляють майже у 82 % дорослого населення. Діагностика цієї патології досить складна. Феномен болю, який супроводжує прояв дисфункції, є найскладнішим симптомом під час діагностування та лікування дисфункцій СНЩС, оскільки є суто суб’єктивною характеристикою. Пацієнти з дисфунк­цією СНЩС, ускладненою больовим міофасціальним синдромом (БМФС), на сьогодні є найтяжчою для лікування групою стоматологічних хворих. Специфіка болю під час дисфункції СНЩС полягає в тому, що він не має чіткої межі та локації, і це ускладнює диференціальну діагностику даної патології. Проблема діагностики та лікування захворювань, до яких залучена периферійна нервова система, та їх ускладнень хронічним больовим синдромом є актуальною, а кількість таких пацієнтів демонструє тенденцію до зростання. Нині є необхідність у дослідженні та поєднанні патогенезів дисфункції СНЩС, особливо ускладненої БМФС, для забезпечення розвитку нових ефективних програм лікування. Мета: проаналізувати характер та глибину проявів змін електроенцефалограм у пацієнтів із дисфункцією скронево-нижньощелепних суглобів, ускладненою больовим міофасціальним синдромом, для підвищення якості надання стоматологічної допомоги. Матеріал і методи. Для повного комплексного обстеження та лікування до основної групи дослідження ми відібрали 84 пацієнти із чіткими клінічними ознаками дисфункції СНЩС та больовими проявами різного ступеня інтенсивності. Відбір пацієнтів був контрольованим, з використанням методу стратифікаційної рандомізації. Окремо сформували та обстежили контрольну групу пацієнтів відповідного вікового діапазону (20 осіб), які мали інтактні зубні ряди, фізіологічні форми прикусу та абсолютну відсутність клінічних ознак дисфункційних змін СНЩС (H = 0), зокрема й відсутність болю. Вік пацієнтів — 18–44 роки. Із 84 осіб 62 (74 %) були жіночої статі, 22 (26 %) — чоловічої. Результати. Оцінювання ефективності запропонованого нами методу лікування є обов’язковою та необхідною умовою для ухвалення клінічних рішень, які базуються на патогенетичному механізмі розвитку дисфункції СНЩС, ускладненої БМФС. Запропонований нами діагностичний алгоритм, який включав моніторинг вихідного стану пацієнта та персоніфіковану корекцію під час лікування, виявив не лише клінічну значущість отриманих результатів, а й вагомі кількісні характеристики у вигляді інтегральних показників стану СНЩС як єдиної цілісної біосистеми. Висновки. За результатами клінічного обстеження пацієнтів із дисфункцією СНЩС, ускладненою БМФС, визначено: легкий біль відчували 34,5 % пацієнтів, середній — 57,1, тяжкий нестерпний — 8,3 % пацієнтів. Гендерне співвідношення цієї патології становить 5,25 : 1 з домінуванням жіночої статі. Розроблено та запропоновано комплексну схему заходів для попередження прогресування захворювання, профілактики ускладнень та комплексного лікування дисфункції СНЩС, ускладненої БМФС. Розраховано ризик недосягнення результату лікування: при запропонованому нами методі він є мінімальним. Виявлено підвищення (p = 0,027) ризику недосягнення ефекту лікування за зміною больового синдрому у разі зростання індексу дисфункції Н = 7 (95 % ВІ 5,5–10) на кожен пункт перевищення показника. Також слід зазначити зростання (p = 0,027) ризику недосягнення ефекту лікування за зміною індексу дисфункції під час зростання індексу болю за ВАШ (95 % ВІ 2,8–2,1) на кожен пункт перевищення значення показника. Досягнуті результати задовільні.
Зміни об’єму верхніх дихальних шляхів у процесі ортодонтичного лікування дітей із зубощелепними деформаціями, що супроводжуються мовленнєвими порушеннями
Зубощелепні деформації часто супроводжуються мовленнєвими порушеннями, що спричинені змінами зубощелепних взаємовідношень показників функціональної активності жувальних м’язів, колового м’яза рота, губ та язика. Мета: визначити зміни об’єму верхніх дихальних шляхів у результаті розширення верхньої щелепи у процесі ортодонтичного лікування дітей із зубощелепними деформаціями, що супроводжуються мовленнєвими порушеннями. Матеріал і методи. Зміни у дихальних шляхах аналізували порівнянням томограм до та після комплексного лікування. Результати. Розширення верхньої щелепи приводить до розширення дна порожнини носа, наслідком чого є розширення дихальних шляхів, що зумовлює збільшення потоку повітря, яке вдихається через ніс. Об’єм верхніх дихальних шляхів розраховували для кожного пацієнта. Після лікування середнє збільшення становило 6,80 ± 5,77 мл. Максимальне збільшення — 20,22 мл, мінімальне — 0,78 мл. У одного пацієнта зафіксовано від’ємний результат. Висновки. За допомогою конусно-променевої комп’ютерної томографії об’єктивно доведено середнє збільшення об’єму верхніх дихальних шляхів на 6,80 ± 5,77 мл після розширення верхньої щелепи на зубоальвеолярному рівні, чим досягнуто покращення результатів ортодонтичного лікування і корекції звуковимови.
Особливості та інституційні чинники забезпечення очної клінічної підготовки студентів стоматологічного профілю в умовах воєнного стану
Актуальність. Повномасштабна війна в Україні спричинила суттєві трансформації у системі вищої медичної освіти, зокрема у сфері стоматології, де клінічна підготовка традиційно базується на безпосередній взаємодії студента з пацієнтом. Обмеження, зумовленіні безпековою ситуацією, дефіцитом ресурсів, нерегулярністю роботи клінічних баз та значним психологічним навантаженням, створюють бар’єри для якісного очного навчання. За таких умов виникає потреба в комплексній оцінці інституційних чинників, що впливають на доступність клінічної практики, а також у визначенні ролі симуляційного навчання як ефективного компенсаторного інструменту. Мета. Визначити інституційні, організаційні та психоемоційні чинники, що зумовлюють рівень доступності та ефективності очної клінічної підготовки студентів стоматологічного профілю в умовах воєнного стану, а також оцінити роль симуляційного навчання як інструменту формування клінічних компетентностей в умовах обмеженого доступу до пацієнтів. Матеріали і методи. Проведено одномоментне анонімне онлайн-опитування здобувачів вищої освіти стоматологічного профілю (n = 103) із використанням платформи Google Forms. Інструментарій дослідження (анкета) включав блоки запитань щодо: доступності клінічних баз; чинників, що перешкоджають участі в очній практиці; суб’єктивної оцінки ефективності симуляційного навчання; потреби в його інтенсифікації, а також психоемоційного стану респондентів у воєнний період. Опрацювання даних здійснювалося за допомогою методів описової статистики; результати візуалізовано у формі секторних і стовпчастих ­діаграм. Результати. Аналіз отриманих даних засвідчив критично низький рівень регулярного доступу до клінічної практики: лише 4,8 % студентів мають постійну можливість відвідувати клінічні бази. Для більшості студентів (71,4 %) доступ є лише частковим, а для 9,5 % — повністю відсутнім. Провідними інституційними та організаційними бар’єрами участі в очній підготовці визначено: безпекові чинники (61,9 %), недостатнє матеріально-технічне забезпечення баз (57,1 %), дефіцит пацієнтів або клінічних випадків (52,4 %), нераціональний графік занять (42,9 %) та логістичні труднощі, зокрема географічну віддаленість (28,6 %). Висновки. Результати дослідження підтверджують, що очна клінічна підготовка студентів стоматологічного профілю в умовах воєнного стану зазнає критичного впливу інституційних та безпекових чинників. Це зумовлює суттєве зниження доступності клінічних баз та порушує регулярність практичного навчання (лише 4,8 % здобувачів мають стабільний доступ до пацієнтів). Встановлено, що за таких умов симуляційне навчання набуває статусу пріоритетного компенсаторного інструменту, який дозволяє підтримувати належний рівень мануальних навичок, проте потребує подальшої інституційної підтримки та модернізації матеріально-технічної бази закладів вищої освіти.
Авторське право (c) 2025 Стоматологія. Медицина. Реабілітація https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/
Елайнери в сучасній ортодонтії: порівняльний аналіз технологічних характеристик та клінічної ефективності (огляд)
Протягом останнього десятиліття елайнери — знімні термопластичні конструкції — перетворилися на повноцінну альтернативу традиційним брекет-системам. Їхня робота базується на програмованому тиску, що забезпечує точне переміщення зубів у правильне положення. Сучасні технології виробництва дозволяють створювати персоналізовані системи вирівнювання з повним контролем над товщиною матеріалу, площею покриття та типом кріплень. Мета дослідження: систематизувати методи моделювання знімних ортодонтичних елайнерів та провести порівняльний аналіз сучасних технологій їх виробництва. Результати. Аналіз засвідчив, що ключовою перевагою елайнерів є висока естетичність завдяки їхній візуальній непомітності. Знімна конструкція забезпечує пацієнту можливість безперешкодно підтримувати гігієну ротової порожнини. Завдяки відсутності металевих чи керамічних елементів мінімізується ризик механічного пошкодження емалі та травмування слизової оболонки. Використання м’яких біосумісних атачментів (фіксуючих елементів) замість жорстких замків сприяє швидкій адаптації та високому рівню комфорту під час носіння. До основних обмежень методу належить недостатня ефективність елайнерів при корекції складних скелетних аномалій оклюзії (зокрема, за наявності значних діастем або множинних трем). Окрім функціональних лімітів, стримуючим факто­ром для широкого впровадження залишається висока собівартість технологічного процесу та, як наслідок, кінцева ціна лікування. Висновок. Застосування елайнерів у сучасній ортодонтії дозволяє ефективно корегувати оклюзійні порушення, забезпечуючи пацієнту безпрецедентний рівень комфорту. Завдяки поєднанню високої естетики, біосумісності та прогнозованості результатів, дана технологія має значний потенціал для подальшого розвитку та широкої інтеграції в щоденну стоматологічну практику.
Тривожні стани у cтудентів та їхній вплив на розвиток шкідливих ротових звичок
Вступ. Хронічний психоемоційний стрес і тривожність дедалі частіше розглядаються як важливі чинники, що сприяють розвитку порушень зубощелепної системи, зокрема через їхній зв’язок із шкідливими ротовими звичками. Ця проблема набула особливої актуальності в умовах тривалої соціальної нестабільності. Мета. Оцінити рівень тривожності та хронічного соціального стресу, а також визначити їхній взаємозв’язок зі шкідливими ротовими звичками, що можуть сприяти розвитку порушень зубощелепної системи. Матеріали та методи. Було проведене кількісне поперечне дослідження серед 60 студентів стоматологічного факультету Івано-Франківського національного медичного університету. Для виявлення шкідливих ротових звичок (прикушування губ, ротове дихання, підтримка голови руками під час онлайн-навчання) використовували анонімне анкетування. Рівень тривожності оцінювали за допомогою шкали Спілбергера-Ханіна (STAI). Дослідження проводили в контексті тривалого соціального стресу, зумовленого війною в Україні. Результати. Отримані дані продемонстрували високу поширеність підвищеного рівня тривожності серед респондентів, причому значна частина учасників перебувала у стані хронічного емоційного стресу. Тривалий стрес корелював із появою та закріпленням шкідливих ротових звичок. Своєю чергою, ці звички є факторами ризику розвитку набутих зубощелепних аномалій та дисфункцій скронево-нижньощелепного суглоба. Багато респондентів відзначали суб’єктивне емоційне полегшення під час реалізації таких звичок, що вказує на їхню роль як дезадаптивних копінг-механізмів. Висновки. Хронічний соціальний стрес та підвищений рівень тривожності сприяють формуванню та підтримці шкідливих ротових звичок, що може негативно впливати на розвиток і функціональний стан зубощелепної системи. Отримані результати підкреслюють важливість раннього виявлення психоемоційних факто­рів ризику та впровадження профілактичних і міждисциплінарних підходів до лікування.
Прогностична роль рентгенологічних показників кістки при лікуванні ЗЩД у дітей з однобічними ВНГП
Аналіз даних комп’ютерної томографії черепа з подальшою 3D-реконструкцією зображень у заданому діапазоні рентгенологічної щільності є ключовим інструментом дослідження кісткових структур щелепно-лицевої ділянки. Мета: довести прогностичну значущість показників рентгенологічної щільності кісткових тканин щелепно-лицевої ділянки для обрання тактики застосування ортодонтичних апаратів під час лікування зубощелепних деформацій у дітей із однобічними вродженими незрощеннями губи та піднебіння. Матеріал і методи. Предметом аналізу були дані вимірювання показників рентгенологічної щільності верхньої щелепи 42 дітей із однобічними вродженими незрощеннями губи та піднебіння, що проходили ортодонтичне лікування у віці від 4,5 до 13 років. Щільність визначали у ділянках, які відповідають максимальному напруженню під впливом дії ортодонтичних апаратів. Результати. Прогностичну значущість показників рентгенологічної щільності кісткових тканин щелепно-лицевої ділянки та статистичну значущість значень, що відповідають максимальному напруженню під впливом дії ортодонтичних апаратів, доцільно враховувати для обрання тактики застосування ортодонтичних апаратів під час лікування зубощелепних деформацій у дітей із однобічними вродженими незрощеннями губи та піднебіння з метою запобігання виникнення ускладнень та оптимізації лікування. Результати вимірювань рентгенологічної щільності кісткових тканин в усіх парах визначених контрольних точок ZZS та ZZI, ZAS та ZAI, NS та NI, TSS та TSI в молодшій (n = 19) та старшій (n = 23) вікових групах характеризуються доволі високими показниками коефіцієнтів варіації значень. Висновки. Вибір виду ортодонтичних конструкцій та їх режим активування під час лікування зубощелепних деформацій у дітей із однобічними вродженими незрощеннями губи та піднебіння обумовлений взаємозв’язком між рентгенологічною щільністю кісткових тканин лицевого черепа та їхніми біомеханічними властивостями, що відображається у показниках абсолютної зміни транс­верзальних і сагітальних розмірів дефектів та незрощених фрагментів верхньої щелепи до та після ортодонтичного лікування пацієнтів із наявністю однобічних вроджених незрощень губи та піднебіння.
Особливості лікування зубощелепних деформацій у пацієнтів із захворюваннями періодонта
Упродовж останніх 20 років спостерігається стійка тенденція до посилення попиту на ортодонтичне лікування серед дітей і дорослих, що обумовлено насамперед бажанням пацієнтів покращити естетику посмішки та обличчя. Особливої уваги потребує оцінка пародонтологічного статусу таких пацієнтів, оскільки ймовірність наявності у них патологій пародонта є досить високою. Епідеміологічні дані засвідчують значну поширеність захворювань слизової оболонки, водночас тяжкі форми пародонтиту діагностують у 8–13 % населення. Існує чітка кореляція між захворюваннями пародонта та зубощелепними аномаліями (скупченість, ротації, супра- та інфраоклюзія тощо). Такі деформації ускладнюють індивідуальну гігієну, спричинюють накопичення зубного нальоту та погіршують як естетику, так і функціональність. Типовий клінічний портрет дорослого пацієнта з пародонтитом часто включає протрузію верхніх різців, наявність трем та діастем. Мета: проаналізувати взаємозв’язок між станом тканин пародонта й ортодонтичними патологіями у дорослих для покращення якості їхнього життя; дослідити реакцію тканин на переміщення зубів та особливості лікування. Висновки. Встановлено, що у пацієнтів із належною гігієною та здоровим пародонтом ортодонтичне втручання є безпечним для кісткової тканини. Навіть за наявності захворювань пародонта за умови контрольованої гігієни та застосування помірних сил (у біологічних межах за Шварцем) ортодонтичне лікування не провокує загострення запальних процесів.